— 6& —

quartu p o d quintou (spodní quartu.) Ku po-jmenování plagalních tonin předkládá se za tou příčinou v latinském názvu slabika hypo (ú7có, pod). V a u t h e n t i c k é tonině může tedy nápěv stoupati až do oktávy, nesmí však sestupovati hluboko pod finalu ; v p 1 a-g a i n í c h toninácli vystupuje nápěv jen do quínty, za to však pohybuje se více ve hloubce.
V tonině dostává se nápěvu patřičné jednoty a vnitřní souvislosti dvěma tony, fivalou a dominantou. Hnala či tón závěreční má větší váhy, ocí něhož všechny ostatní tóny zvláštní barvitosti na-bývají. Po finale jest nejdůležitějším tónem v a u t li e n t i c k é tonině q u i n t a jakožto pevné středisko, kolem něhož melodické útvary se usazují, odkud dominantou slove. V p l a g a l n í c h toninách jest t e r c i e dominantou. Spojení fintily a dominanty tvoří charakteristickou čí h l a v n í r e p e r-c u s s i toniny (repercutere, opětovaně udeřiti tón). Toninu poznáváme dle závěrečnélio tónu, objemu a repercusse.
Nauka o toninách jest, jak patrno, jednoduchá, prostá a snadně se pa-matuje. Mužové, kteří nám nápěvy chorální zústavili, byli mistři jemného citu a znali hluboce cítiti s pi-írodou, uměli hluboce nahlížeti v bohatost přirozených poměrů tónových. Malá stupnice není chudobou, nýbrž moudrým uskrovněníui sebe; rozšíření vedlo k chudobě. Vzácná nádoba dala se rozbíti; ale tím ztratil se i vzácnější ještě obsah, vonné víno staré melodiky. Nelze upírati, že nápěvy dob pozdéjších neváží tolik jal:o staré. Ochabnutí vnitřní, tvůrčí síly, kráčelo ruku v ruce s opuštěním starších tvarů. Vy-nikání dominanty není libovolné, nýbrž při-vádí pořádek, laid, krásné poměry. Dominanta jest tc"lnem, který s jinými tvoří nejkrásnější intervaliy. Protíná-li architekt z ji-stých bodů své čáry a plochy, nečiní tak maně, nýbrž tam, odl:ud pěkné poměry jako krásné akordy po plánu se rozlévají. Tahové body roztřiclující, z nichž krásné poměry se prýští, má také chorál. Anticl:ý sloup jest krásný, dokonale krásným však jen v antických poměrech stavebních. Renaissance a cop zveličily jeho tvar, ale na íilcor krásy. Antická architektura zní nám tak harmonicky jal:o hudba.
Klade-li se nápěv do polohy vyšší nebo nižší, nazýváme to t r a n s p o s i c í. Při zpěvu však zůstává se jako vždy v chorálu ve střední, všem hlasům pohodlné poloze.
Gregorianská soustava túnová souhlasí s diatonickou soustavou starýcli Reků. Chorální soustava čítá 16
t snů,

b) Rhytlimus.
Rliytlunus jest dchnutím života, jímž oživuje se tělo tónové. Příroda obdařila každého člověka smyslem rhythmickým. Každý člověk pocituje mile účinkující soulad mluvy při stoupání a klesání řeči. V poh},bu řeči i hudby vyiadujeme něco, co jest pevného, odměřeného, zál:onitélio, co účinkuje l.rásnč a zároveii lahocluč, vyjádi-ujíce to slovem r li y t h m u s. Rhytlunus (p` é w, plynouti) jest plynný, jistým řádem řízený pohyb. Co takový vyskytuje se v hudbě, ve zpěvu, v řeči a v tčlesnýcll pohybech. Poliyb jest jen tehdy spořádaný a ]:rásuý, zakládá-lí se na rozličných, sobě odpovídajících dobách či skupeninácll časových. To, ua čem krásný pohyb se zakládá, nazýváme proto souměrností. Velké periody, ve které řečník řeč svou délí a článkuje, a které často podstatou řečnického rhythmu slovou, ukazují pohyb duclia, vnitřní postup myšlúikový. Také v hudbě vyžadují se souměrné periody, které rliythmem nazýváme, jímž vývin pi-ehledným, celek jasným a názorným se stává. 1 krásného poliybu nejnižšího článl:u vyrůstá rhythmus celého dílu. Krásnélio pohybu se mu dostává, má-li jistý počet odměřených, souměrných čLínl:ů. Takovými články jsou doby verše hladce plynoucího. Také v liudbé nelze si mysliti t(")nv jisté periody neb dílu, jakožto řadu bczpřctrženě běžící; byla by mechanickou, bez života. Rozkládá se na menší skupeuiuy. Tím při-chází do vínové řady živý poliyb, — stoupání a Idesáuí, střídání se tónů přízvučnýcli a bezpřízvučných. Rád pohybu, jemuž to-nová řada podřizovati se musí, má-li se nám líbiti, jest rtythmus. —
Soumčrnosti lze docíliti rozmanitým způsobem; jsou tudy i rozmanité druhy rhythmu. Souměrnost tvoří se bucl na základě stálého zákona, články a skupeninami ustavičně stejnoměrnými a stejnodobými, schematy přesně určenými, anebo volným způsobem, tvary stále se střídajícími. Druh první lze nazvati metrickýmčimensurovanýmrlivtlemem; má platnost v básuéní a v hudbě moderní (hudba mensuralní, rh},thmus taktový). Druhý druhnazýváse rhy-thmem svobodným, ř e č n i c k ý m; užíváme ho pi-i svobodné řeči a při zpěvu chorálním.
Době naší a našemu citu jest mensurovaný rliythmus nejbližší. Počínáme tedy známým, abychom si klestili dráhu k dosud cizému, jest nám tudy mlirviti :
i. o vázaném rhythmu řeči, — o veršování,