— 67 —

kající látka l: tvořivému tvaru. Tónové ku zpk~vnéuw, umělému čclku složení, jsou hmotným živlem, jsou připraveným organismem, krásu : utvořeným tělem, které však dosud mrtvé jest. Toto tělo má třeba živlu život udílejícího a život Oz11aInUjiclho — duse. Co takový uchvacuje rhytlirnus útvar tónový a pi-ivádí jej v pohyb. Jest tedy rhythmus předním živlem nápěvu. Pouliá řada byt i nejl:rásnčjších intervallir jest bezduchá. Učinkujc na olco jako krásná barevná mosaika. Obě se líbí, ale neplodí žádné vyšší, duševní hnutí. Jakmile rhytmus l: tónům se druží, přináší světlo a stín, pi-ízvul: co výraz života duševního; celek přichází do pohybu, mluví l: mysli a srdci. Proto žádný hudební nástroj neplodí tdny rhythmu duševního, ne-bývají-li mu člověkem na okamžik vdechnuty, a pak jest nástroj tím výtečnější, čím více jest způsobilým, aby vyznačil duševní impuls až do posledního zachvívání (housle).
Ačl:oliv rhythmu přednost patří, má přece i modulace své právo a místo jí příslušné. Pohyb bývá určován tím, čím pohybováno býti'má, podobně jal:o ve výtvarném umění umělec v znázortiování své myšlénl:y závislým jest na látce, které užívá.
Theoretické vysvětlení nápěvu chor.ílního zalirnujc naul:u o modulaci a rhythmu. O modulaci mnohé v prvním dílu předcliázelo (vzájemný poměr t(')irů. iutcrvally). "Zbývá ještě nauka o touinácli a soustavě t ú n o v é. Vcšl:crá theorie o toninách nám však nikdy neobjeví, jaké nápěvy staří z nich uměli vyluzovati, jaké melodické bohatství z nich pod rukama velenadanýcli mužů se vyprýštilo. Nikdo nehledá v theorii o 24. moderních toninácli klíč ku pochopení krásy a podstaty skladeb Beethovenových. Stup-nice jest abstrakcí bez života, a kde byl nedostatek života tak citelný jako v říši tónů ? Chorál řadí se l: umění zpěvnému a nikoli k vědě hudební. Spějmež tedy pře

devším tam, kde žije krásná, ale dosud pro-zatím mrtvá tonina, kde vše žije a m},slí, modlí se a jásá — k nápěvu. Pak teprve stupnice otevře němá ústa svá a vypravovati bude nám o mnohých skrytých po-kladech.
a) Toniny chorální.
Zvláštní způsob, jakým nápěv poměrem intervalů vyniká, nazývá se v chorálu m o d u s či tonus. Dlc nejstaršího čítání církevního jsou v uáněvech chorálních 4 druhy cliorální. l,ozezuávají se quintou stojící nad závěrečným túuem nápěvu. Tahových quint jest čtvero a tudy také čtvero tonin:
d e f g a (Protos) ^
e f g a h (Deuteros) ^
f g a h c (Tritos) ^
g a h c d (Tetartos)
Recké číslice udávají otčinu tonin. Rozeznávají se rozličnou polohou celých a půl-tonů. Uvedeným způsobem rozvrhují se nápěvy chorální na čtvero velkých skupenin. Každá z nich má zase dva druhy. Jedna část nápěvů pohybuje se totiž v pěti tónech quinty, nad něž v y s tu p u j e; má tedy osm tónů nad tonem základním ; nazývá se tvarent a?ttltentich~nt (původním, pravým). Druhá část zahrnuje nápěvy mající tutéž quintu,
n e s t o u p á však do takové výše, nýbrž pohybuje se v liloubce p o d závěrečním tonem a slove tzarent plagalnánt (odvozeným, jinému přidruženým.) Ylagalní tyto tóny později za zvláštní toniny se počítaly. 'Tal: stalo se obecně zvykem, že místo 4 nyní
o s m t o n i n se čítá. Tím ovšem na věci ničeho se nezměnilo ani v theorii ani v nápěvu. Jest to pouhou změnou theoretického výrazu.
Stupnice osmi tonin jsou, jak následují:

I. authcnticl:á	d	e	f	g	a	h	c	d dorická,	
P roton
II. plagaLií	a	h	c	d	^
e	f	g	a	hypodorická,	
							
III. authentická
~	e	f	g	a	li	c	d	e frygická,	
Deuteros
1V. plagaluí	b	c d e^f		g	a	li	hypofr}-gicl:á,	
							
V. authentická
Í	f	g	a	^	i^c	^
d	e	f	lydická,	
11 ritos
t	VI. plagalní	c	c1	e	f	g	a	]i	c	liypolydická,	
VII. authentická
J	g	a	11c		d	e	f	g misolydická,	
Tetartos
t V11I. piagalní	d	^
e	f	g	a	h	c	d	hypomizolydicicá.	

Druhý tón v 2. stupnici píše sc brzy brz}' h, jest nazvíce snížené h. Dvě toniny vždy patří k sobě. Mají

závěreční tón a nad ním quintu společnou ; a u t li e u t i c k á tonina má n a d quintou kvartu (vrchní quartu), p 1 a g a 1 n í má tutéž