— 66 —

častěji se zpívá, »in morem puri argenti omnis cantus, quo magis usitatur, co magis coloratur.« (Quid. Arct, Microl. c. 17.)
Antifony prvního tónu jsou vedle oněch osmého tónu nejčetnčjšími v antifonálu. Nápěvy jejich vynikají bohatou rozmanitostí, ač jen o několik základních tvarů se opírají. Lze je tedy snadně poznati. Nápěv se staví z malých tónových tvarů, což jest podstatnou vlastností starého nápěvu chorálního. Znakem uvedených antiťon jest jasnost a určitost výrazu, jakož i lahoda nápěvu. První tón stkví se velkými antifonami slavnostními k Magnificat. Nápěvy jejich jsou nad jiné vhodnými k velkolepému, slavnostnímu zpěvu svátečnímu v oboru tomto.
Pro druhý tón máme nejkrásnějších příkladů v Commune Sanctorum. Antifony jmenované toniny vyznamenávají se před ostatními útlými články a pružným poliybcm.
'.F ř c t i tón bývá zpěváku vždy vítaným pro srdečnost a vroucnost svou. S živostí jclio druží se zbožný klid, který však nei,í přirozaiým darem (jako při tónu 6.), nýbrž ctnosti získanou, na vlastní, prudké letoře vymoženou. Tvary zauzlené, kterými t(")u tento mnohdy dominantu svou ovijí, zdají se počátečníku býti upřílišněnými, avšak jen potud, pokud jemnýin článkům nedostalo se lehkého pohybu, jakým tón 3. se• vy-značuj e.
Jakmile jsme jen zběžně zapěli antifonu čtvrtého stupně, zůstavuje v nás pocit, jako by veškerým tónům bylo se dostalo jen z polovice správné barvitosti. Člověk by ji hned zase opětoval, aby v pravé náladě každému článku dostalo se pravého tvaru a hlubší barvitosti frygicl:é toniny.
Antifony p á t é toniny vyskytují se velmi pořídku. Těch několik starých antifon pře-kvapuje však zcela původním rázem. V pozdější době cliorálu skládalo se mnoho antifon v této toniné, ktu-é však žádné zvláštní zajímavosti neposkytují.
Š e s t ý tón objevuje se poněkud častěji v antifonáři předešlélio. Ač na málo tvarů obmezen, jsou nápěvy přece velmi krásné.
Zvláštnost s e d m é h o tónu se již po-znává na intonací mnohých antifon skokem quintovým. Jiné antifony kráčejí k témuž intervallu graciesním pohybem tercie (h). Jasných, pružných nápěvů má tento tón přebytek.
V os m é m tónu jest prostých a krásných nápěvů tolik, že bez mnohého hledáni skorem na každém listě antifonáře perla se skrývá. Obě hlavní intonace jsou quarta nalioru a clolů.

I h litur,,icl:éniu zpěvu patří též 1 i t u rgické zří; ení sboru pévecicélio. Vzorcm jest římská škola pěvecká svatým Rehořem založená. Velký restaurátor liturgie věděl, jaké místo sluší zpěvu a pěvcům pi-i liturgické bohoslužbě; jemu též nejlépe bylo posouditi, čeho udržení a' pěstování zpěvu jeho 'se stanoviska hudebního vyžaduje. Pěvecká škola jeho jest proto vzorem všech podobných zřízení.
Liturgický zpěv byl dvojí: zp:v umělecký a zpěv obecný. Lehčí zpěvy směl lid spolu zpívati. Tím byl lid úžeji a živěji spojen s oltářem. Na širokém, důkladném základě zpěvu povšechného povznášel se tím jasněji umělý zpěv cvičených pěvců školy. Zřízení toto bylo ještě v středověl:u a od-cizilo se nám teprve v minulých stoletícli. Nestává círizevních předpisů, které by ne-možným činily účastnění se lidu ua zpčvecli mešních. Dovedným sborem z pěvál:ů po-vznesl a podporoval by se i zpěv lidu. Sl:ola a zpěv její uvedly by jí na vzájem do styku s lidem, stala by se oblíbenou a zůstala by chráněna před osamotuěním.
Dle vzoru školy římské bud zřízcn liturgický sbor pěvecl:ý z mužů a hochů. Sbor tento má místo u oltáře v choru, který odtud své jméno má. Všickni jsou oděni rouchem církevním a přidružují se k obřad ni. Tři tyto věci: místo u oltáře, oděv, obřady, ukazují propast, která sbor pěvecký v moderním duchu časovém dělí od liturgicky organisované školy pěvecké, v uíž žije duch modlitby liturgické, solidní zbožnosti, která se živí myšlénkami a slovy církve průbčhein roku litur,,icl:ého. Místo u oltáře má největší diilcžitost. Clior mluví slovem prostředkujícím, jest srozuuiiteluou ř•cčí mezi I3oliem a lidem. Církev nikdy se nevzdala myšléuky církevní školy pěvecké. Zhzením církevní školy pěvecké po osadách, vzkříšen bude cliorál. Redaktor o nejdiiležitčjší věci této, která jest ideálem vší snahy cyrillsl:é, záhy obsírnč pojedná.
Il. Theorie chorální. (bonina
a rhythmus.)
Melodie co umělecky vyvinutý zpěv (melodie v užšfm smyslu) má dva živly: určitou řadu tónů, modulaci (melodie v širším smyslu) a r h y t h m u s. Modulace jest dobře upravená řada tónů stoupajících a padajících. Rhythmus jest živý poliyi) t(")nit či modu14ce. Oba poclstatní živlové jsou v úzkém a nutném poměru vzájemném, Modulace a rhythmus mají se k sobě jako tělo a duše, jako nehotová, na dokonání če-