katoli c•koti	posvátnou Cyiillské.
IssS. Ročník XII,	F. 1. LEHNER.	C1S10 9.
Y. Ambrože Kienle „škola chorální,”
Píšc F. J. Lelc icr. (Yukračováni.)

Předzpěvováním se ukáže takový ton a vedle něho ton drsný a necvičený. Stálé bdění nad sebou samým jest zákonem. Hlavní pravidlo zní : Ton tvoří se v před-ústí a upevní se tam dostatečným cvičením.
3. K tomu druží se nauka o v y s 1 o v o-v á n í testu. Dobrý ton zpěvný dlužno správně spojiti se slovem testu. Nápěv a text nutno spojiti v jednotu, v níž jedno druhému neškodí, nýbrž jedno drulié okra-.~Iuje. Ton má slovem se oživovati, slovo pak tonem se zvýšovati. Na samohlásce spočívá hudební zvuk, kterýrpěv krásným činí; má tedy po celou dobu zníti. Spoluhlásky přerušují melodické zvuky; proto se vy-slovují krátce a rychle. Na nich spočívá zřetelnost výslovnosti, poněvadž jsou silnou kostrou řečí. Budtcž tedy vysloveny ostře a zřetelně. Proto musí při zpěvu jakožto v důrazné, emfatické řeči spoluhlásky ostřeji zníti než v obyčejné řeči.
Předním účelem cvičení se intervallům jest, aby pěvec osvojil si nezbytní: bezpečnosti, s čímž sdruženo jest též tvoření tónu, zasazování, úhoz, výřečnost. Budiž zpíváno jen polovičním hlasem, tiše či polosilně; slabý tón jest vždy více řízen panstvím ducha. Zpívá se bez průvodu klavíru neb harmonia, za poulié podpory houslí. Dlužno roznítiti čestné závodění a chut zpěvnou. Jest se diviti, k jaké zručnosti žáci dospějí, s jakou rychlostí duch od znamének pře-chází k provedení jejich. S přibývající zručností zapomíná se na všeliká pojmenování. Jediný pohled stačí ku přehlédnutí celku. Pravidla jsou berlami, které odkládáme, jak-mile bez nich chůzi jsme se přiučili.

Druhým oddělením zpěvných cvičení jsou snažší zpěvy antifonálu. Uvedená cvičení modulační majíra účel, aby hlas osvojil si oliebnost a pružnost. V předu jsou toniny, -- nejlepší to materiál k vycvičení hlasu. Následují krátké věty nápěvů. Odporoučí se přiučiti se jim nazpamčt, aby duch na takoví: nápěvy si navykl, s nimi cítiti se obeznámil.Le zahrady umění západního vchází zpěvák, moderní hudby znalý, do volné přírody, avšak nikolivěk do prosté, severní, nýbrž do bohaté, jižní přírody, piné žáru barev a citu. Kdo přivyknut květeně našich zahrad uměleckých, nesnadno mu bude, aby obdivoval floru polní, pochopoval ušlechtilý nákres květin, jemnou náladu barev, soulad s přírodou ji obklopující. jako u květin ani latinská jména, ani soustava Linné-ova a De Candolle-ova neobjevuje nám vlastní kouzlo krásy, nýbrž jen prosté, přímé pozorování, tak jest i ve světě tónů. Dlužno zcela zapomenouti na accord, takt, harmonisaci, není třeba pamatovati ani na dominantu a finálu, ani na toninu a ostatní apparát. Zpívejme nápěv, kochejme se krásou jeho a poví nám více nad všelikou theorii. Skutečnému pěvci dostačí melodie. Kromě ryze přirozené krásy nápěvu, ušlechtilého tvaru bujícílio životem zvukovým a hlubokého citu jejich, budiž si všímáno zejména liturgické vúně, kterou hudební květy tyto vydychují, rozšiřujíce ovzduší zbožnosti a posvátné nálady.
Posléze vzpomeňme si na slovo starého, zkušeného učitele, že, jako ryzé stříbro tím vice se stkví a leskne, čím častí:ji se ho užívá, tak zpěvu tohoto krása roste, čím