— 51 —

Zvláštnosti chorálu odpovídá též škola zpěvu chorálního. Zpěvák budiž napiněn velkou úctivostí ke vznešeným nápěvům, k posvátným slovům a písním, které jsou po-kladem církve, radostí zbožných duší, ve-zdejším chlebem mnoho tisíců osob Bohu zasvěcených. V posvátných těchto písních spočívá netoliko inoc, která zbožnost rozněcuje, nýbrž i budí, vždy však ji oživuje; z ní vane dech pobožnosti, vůně modlitby. Nevyhýbejme se práci. Duchovní zejména nepovažuj to za žádný malý zisk, důležitou část bohoslužby zřiditi dle nejvroucnějšího přání Církve a požehnání plodné instituce.
»Cantus ille est, qui fidelium animos ad devotionem et pietatem escitat; qui, si recte decenterque peragatur in Dei ecclesiis, a piis hominibus libentius auditur.« (Bened. XIV. »Amans qui«).
1. Škola zpěvu.
Tónovým materiálem zpěvu chorálního jest přirozená stupnice sedmi tónů. Na těch několika tónech zakládá se veškerá hudba. Jsou jako stvořeni Boží, jednoduché a snadno srozumitelné, i dítěti přístupné. Každý je zná, každý je zpívá. Jsou zároveň i bohaté, a bohaté vnitřní cenou. Učený badatel nalézá ve stupnici této látku k nejrozsáhlejšímu zkoumání. Aesthetik obdivuje ji co zřídlo krásy hudební. Více však krásu její pocituje zpěvák a hudebník, jemuž tóny jsou řečí nej ušlechtilej ších hnutí a citů srdce. Zádný z těchto sedmi tónů nerovná se druhému. Každý jest individuum.
Vzdálenost jednoho tonu od druhého nazývá se i n t e r v a 11. Staré nápěvy chorální nepřekročují quintu. Užívání tak málo intervallů jest ovšem obmezením hudebních prostředků, ale takové, které požehnání při-náší. Jako kalichu oltářnímu jen zlato sluší, tak chvále Boží jen nejušlechtilejší látka tónová, jen nejkrásnější intervally diatoniky jsou,dosti hodny.
Ukolem písma notového jest, aby se jím nápěv netoliko zaznamenal, nýbrž také obrazcem co nejmožněji názorným vy-líčil. Z písemného znázornění má nám vnitřní život nápěvu, rhytmus jeho se jeviti. ('-'árkované písmo neumové jest obrazem tonovým, jehožto čarami a tečkami veškerý pohyb nápěvu přehledně se znázorňuje. Tradice, mnohostaletá zkušenost a cvik přiodíly zpěv gregoriánský tímto písmem jako bohoslužebným rouchem. Toto špalíčkové písmo jest velkým patníkem, který nám ukazuje cestu do svatyně. Znaménka, jimiž

nejvhodněji se znázorňuje lehce pohyblivý, rychlotoký, jemně cítěný nápěv, správně čísti a v něm si oblibovati, jest úkolem, který pěvec dobře cvičený v době nejkratší rozluští. Co však žádným písmem vyznačiti nelze, dopiní předzpěvováním učitel zkušený.
Aby darův, j imiž příroda pěvce ke chvále Stvořitele svého obdařila správně se užilo, jest třeba dobrého cviku. Příroda ne-udílí člověku nikde schopností měrou dokonalou, nýbrž tak, že je vlastní prací zdokonalovati může a musí. Nutné vlastnosti a podmínky k dobrému zpěvu zřídka spolu se vyskytují. Pilností a cvičením dobře řízeným lze však nedostatky přírody zlepšiti. Každému zpěváku jest třeba cviku pěveckého. Cvikem má hlas lesku a pinosti, zpěvák zručnosti v užívání ho nabýti, aby hlas se stal dobrým nástrojem hudebním a zpěvák zručným hráčem na něm. K tomu má při-družiti se vyšší přednost, aby vnitřní, duševní vlohy hudební buzeny, pěstovány, ušlechtěny byly. Zpěvák má se učiti, aby s nápěvy cítil. Ušlechtilé a při tom přece tak přirozené, brzy prosté, brzy bohaté nápěvy chorálu, který pro každou svatou náladu a hnutí srdce má vznešené a hluboce cítěné zpěvy jest k tomu výtečnou školou, materiálem zvláště vhodným. Řádné vzdělání hlasu jest přáti si u choralisty také proto, jelikož zpěv sv. Řehoře jest zpěv jemný; vyžaduje tedy jemného citu pro hudební krásy své, zbožné mysli pro liturgický obsah modliteb svých, obratného hlasu, který s to jest vyjádřiti, co v těchto posvátných útvarech žije, jásá. Dlužno ještě uvážiti, že naše nápěvy chorální povstaly v jihu hudebně bohatěji nadaném, kde hlas zvučnější a již sama řeč zpěvem jest, že sv. nehoř velmi pilné cvičení za nutnost považoval a co papež churavý a na lůžko upoutaný, zpěváčky své cvičil. Dlužno tedy znáti :
1.	Ú s t r o j í h l a su, pokud na tvoření tonu vliv má bud příznivý anebo záhubný. Yři zpěvu účinkuje troje ústrojí : a) P l í c e s průdušnicí (ústrojí dychací), b) Hrtan, (tvůrce tonu), c) Dutina ústní. Ustroj í toto porovnati lze s píšYalou varhan. Dobrou píštalu zhotoviti prozrazuje zručného mistra varhanářského, ústrojí hlasového přirozeně používati k dobrému tvoření tónu, prozrazuje pravého zpěváka. Ustrojí tomuto musí zpívající krásu tónu lichocením vylouditi.
Tvoření krásného, dobrého tónu zpěvného musí zpěvák se učiti, aby byl piný, jadrný, líbezný, ušlechtilý, pevný.
(Pokrai;ování.)