46 _

vem projevený, nestejný, rovněž tak jako různé jsou též názorv a pi-edstavy rozumové. 1 znamenejme v tom již výborné a nezbytné pravidlo správné deklamace zpěvní, že skladba i zpěv nápěvu těsně pi•ivinouti se mají k deklamatorskému rytmu, že z řečnického pohybu takřka vyrůsti mají jako z kořene. Tak a nejinak musí se tedy i chorál zpívati.
Však tento správný rytmus časový ne-stačí k přiměřenému nápěvu a zpěvu. K tomu třeba ještě druhé podmínky: náležité modulace melodické. Ne každá melodická fráse hodí se ku každé básni, k jakémukoliv textu. Již nejdůmyslnější otec církevní, sv. Augustin, toho dotkl se, že veškeré city srdce lidského vedle rozdílnosti své spřízněny jsou jedny s těmi, jiné s oněmi modulacemi zpěvu, t. j. že jisté melodické fráse svědčí tomu, jiné onomu pohnutí a pocitu duše, tak že každá melodická fráse budí v duši lidské bezděky, způsobem nám utajeným spřízněný cit.2) Dle tohoto přirozeného zákona jsou tedy jisté melodické fráse a modulace, a které, spojeny jsouce s přiměřeným rytmem či pohybem, budí a oživují v člověku nábožné pocity úcty, lásky a od-danosti k Bohu; jiné, jež rozněcují bolest, rármutelc a žel pro hříchy, a opět jiné, jež budí pocity radosti z lásky a z milosrdenství Božího. Avšak docela jiné jsou pak ty rytmicko-melodické fráse, jež k radosti, želu neb lásce světské, jen přirozené po-vzbuzují, neb tyto city vznikají z pohnutek toliko přirozených, onyno z nadpřirozených, a jiné jsou podmínky, jimiž tyto trvají v duši, jinými onyno se řídí.
II.
Toto nadeslavše, dovedeme bezpečně udati, který zpěv jest v pravdě liturgický, který neliturgický. Zajisté toliko ten zpěv jest liturgický, jenž rytmem i melodickými frásemi svých nápěvů srovnává se s textem liturgickým, jehož melodické fráse a pohyby vyřinuly se z těch nadpřirozených pocitů zbožnosti, r. nichžto vyplynula i ta vznešená poesie Ducha sv., jež v liturgických textech obsažena je. Tot jest předůležité pravidlo, jež na mysli míti mají pěvci i skladatelé liturgických textů. Tot jest i nezbytná známka, jíž křestansko-katolický zpěv posvátnývezdy podstatně lišiti se bude ode všelikého nekato‑

') )~Omnes affectus spiritus nostri pro sua diversitate habebit proprios modos in noce atque c a n t u, quorum occulta familiaritate excitantur.« Confess. c, p. 33‑

lic]-,ého, byt i náboženského z p ě v u. Proto můžeme i říci, že všechen katolický zpěv posvátný jest čili má býti liturgický, že naboženský zpěv a liturgický jsou v tom ohledu v církvi katolické názvy stej noznačnými.
Skládát se i všeliký náboženský zpěv ze dvou činitelů, z testu a z nápěvu. Text jest přednější a určuje směr nápěvu, nikoliv nápěv testu; nebot text obrací se a působí na vyšší, duševnou snaživost, kdežto nápěv účinek vyvírá především na nižší, smyslnou snaživost, na nižší city. Proto není a nemůže býti účelem zpěvu, by test »nahradil«, alebrž naopak má účinek jeho zvýšiti a sesíliti.
Z toho plyne třetí důležité pravidlo liturgického zpěvu, že říditi se má i tento zpěv testem, nikoli text nápěvem, že nemá ni skladatel, ni zpěvák liturgického slova svírati tohoto testu kazajl.ou své osobní libovůle, nýbrž pokorně podrobovati má svou vůli onomu Duchu Božímu, jenž vane z téhož textu.
Však zaslíbení tohoto Ducha Božího dal Kristus církvi své. Církev Kristova jest proto neklamným interpretem téhož Ducha sv.; neb ona jest podle slov apoštolových 2) služebníci Kristovou a rozdavačem tajemství Božích«. Protož právě ona povolána jest, aby určovala rytmus a melodické fráse liturgických testů, aby určovala, které rytmy či pohyby a které melodické fráse hodí se
k těmto textům a v pravdě svědčí nad-přirozeným citům úcty, láslry a prosby k Hospodinu, které nikoliv.
A kdož by ze čtenářů našich nevěděl, že sv. církev Kristova skutečně - již ode vzniku svého vezdy tak činila i podnes činí ? K testům svým přidala sama církev i rytmicko-melodické nápěvy své, chorál svatořehořský, a známo jest, že písař tohoto velikélio pěvce Božího, pp. Rehoře I. vídal pi-i něm holubici, znak to Ducha sv. na důkaz, že nikoli sami ze sebe a od sebe mluvili a zpívali jsou svatí mužové Boží

a) Trefně dí v té piičině T. Eorovski v Cerkv. glasLen. tS34. st, 40 takto: .Cel"keV jih (t. zapovedi) je vzdala zato, da varuje P,oijo sluibo +,profaniranja« ; toda ker se ne spolnujejo, se je po:así vgnezdila v Boije hrame neka posvetnost (= pozemská mysl čí světáctví), katera vsled laslne spridenosti (=násle(lkem vl, pokaienosti) n e m o r e m o s k o r a j c é c r a z -
l o : i t í o d c e r k v e n e g a duha. V t i zauentarjenosti smo cWasli tud i mi in ravno zato se našim r a r - - v a j e n í m ušesum v začetku r e k a ]: o č u d n e d o z d evajo prave cerkvene skladbe, kakur da Li bíle iz ptuje (cizí) zentlje k nam presajene v r e snici pa voje v uih duly sv, Cerkve, duh ponižue molitve in vzdvišenega veselja,«