— 45 —

s moudrostí rodinu klášterní, jednak pracoval v duchovní správě, na kazatelně a ve zpovědnici s těmi vynikajícími hilvnami, jakými ho Pán Bůh omilostnil. Hluboká vzdělanost, živá obrazotvornost, všestranná uhlazenost, řídká důmyslnost, řečnické nadšení, vzletná dikce, to vše ve spojení s živou letorou a neobyčejnou výmluvností vytvořilo každou jeho řeč v celek krásy jímající rozum i srdce. Jaké požehnání přináší činnost jelio ve zpovědlnici, znají ovšem jen ti zástupové, kteří vedení jeho se svěřili. Pán Bůh tu práci zapisuje do knihy života. Obcováním svým musí každému zavděčiti se svou přívětivostí, ušlechtilostí a pi•ístupností. Kdo jen jednou s ním rozmlouval, ze srdce lio již nedostane. A tak vzácné vlastnosti ducha i srdce jsou ku požehnání bratřím jeho klášterním jakož i jiným lidem

stavu duchovního i světského, kteří u něho rady hledají. Ký div, že za těch několik let stal se jednou z nejpopulárnějších osob pražských.
Když tedy milostí císaře pána a důvěrou arciopata svého stal se opatem kláštera Emausského, zpráva uvítána jest s vše-obecnou radostí. Ke svěcení jeho zavítali opatově z Maredsous v Belgii, z Mnichova od sv. Bonifáce, z Mettenu v Bavořích a z G~ttNveihu v Dolních Rakousích. Ve velkolepém obi`adu, který se podobá svěcení biskupskému, objevila se celá velebnost katolické bohoslužby. J. M. světící biskup Karel Schwarz vykonal svěcení s dojemnou nábožností. Zpíval jako Benediktín a světil jako apoštol.
Novému panu opatovi Emausskému : »Zdař Bůh !«	Lehner.

O podstatě zpěvu zvláště liturgického.
Dle hr. Jn~g)wi nrt >>Aesthetik rS84, vzdělal K.
]io>tr~ír7,

I.
Známo jest, že ve starých, předhistorických dobách nynějších národů vzdělaných básnictví a hudba tvořily nerozlučný celek, téměř toliko jedinou větev umění. Cokoli vy-básnily dušejejich, nezůstávalo jim pouhým sloveut. To nestačílo jim; nebo z vřelosti duše vyronilo se horkým proudem. Proto, přednášejíce tyto výtvory duše, sesilovali výraz prostého, deklamovaného slova hudbou, budprůvodem nástrojným, nebo zpěvem. Báseň oživovali zpěvem, ano právě zpěvem nejmocnější, pravý výraz dávali básni. Tak a proto rozšiřovali již Ilomér a jeho pěvci nejstarší národní podání Reků, bardové Skotů, trubadui•i Franků, minnesaengrové Němců; tak zaj isté šířili a podávali též naši nejstarší Lumírové hrdinné skutky předků a výlevy srdcí svých, jichžto skrovné zbytky zachovaly se nám v »Libušině soudu« a v uKralodvorském rukopise« ; tak to činívají podnes i guslaři Jihoslovanů. A to zajisté svědčilo při-rozené povaze lidské, jež co v duši doznává, i smyslností svojí chce pochopiti a uchvátiti, aby se stalo majetkem celého člověka. Mocně jímá ducha našeho vzletná báseň vlastenecká, čteme-li j i třeba jen po tichu; mocněji uchvacuje nás, deklamuje-li nám ji básník; avšak zpívá-li nám básník výron srdce svého zvuky tak modulovanými, tak lahodnými nebo po-hnutými, tak živými nebo vážnými, jak z účelu a obsahu textu vyplývá: pak zajisté unáší nás nejmocněji, poněvadž uchvacuje veškeru bytnost naši duchovou i smyslnou.

»Der Text eines Stiíckes mag noch so poetisch sein, sein Eindruck ist matt im Vergleiche mit jenem, den es duech Musik erwiirmt, adáquat componirt und gesungen, hervorbringt« tj
Všeliký zpěv skládá se tedy ze dvou podstatných částí, -r. textu a z m e l o d i e či nápěvu. Text je výtvorem poesie, nápěv plodem hudby. Však má-li nápěv býti oprávněn, k textu a s textem k svétu se hlásiti, viděti je z řečeného, že přiměřen býti musí textu svému. Jest tedy nápěv soujem zpívaných tonů, jimiž básnickému plodu mohutnější výraz dává se vedle jeho obsahu.
Ale co znamená, že nápěv textu při-měřen býti má? Kdy jest mu přiměřen a ledy k němu přiléhá a s ním takořka v jedno splývá? — Patrno jest především, že časová doba u jednotlivých tona nápěvu ani nemůže býti lhostejná, neb jakákoliv, aniž také stejně dlouho trvati může, jak již při pouhé deklamaci řečnické se jeví. Poněvadž tedy zpěv jest vyšší a mocnější deklamací básnického slova, protož přirozenou měrou nejpřednějším požadavkem nápěvu bude, by těsně přivinul se křečnickému pohybu čili rytmu textovému. Tot za-jisté jest přirozený požadavek. Jestit srdce lidské stále živo a neklidno. Však jeho hnutí, jeho city jsou velmi rozmanité i různé: tudíž bude také pi'irozený výraz jejich, zpě‑

L a s a u t s nPhilosophie der sch~nen K inste«, Minchen i86o. Sie. iSI.