katolickou	posvátnou Cyrillské.
V	1885, ROČlllk XII,	r. J. Ltnntrc.	C1S o 6,
Arcibiskup Remešský
o líčastnění se lidu při zpěvu liturgickém.

Jeho Eminencí nejdůstojnější arcibiskup Remešský, Benoit Marie, vydal dne 28. října 1884 oběžník na farní duchovenstvo obsahu následujícího:
Velební pánové a drazí spolupracovníci ! Zádné z veškerých odvětví posvátné liturgie nepostrádá toho vůbec tolik, jako zpěv církevní. V mnohých kostelích, zejmena venkovských, bývá nedokonalé netoliko provedení, nýbrž také počtu zpěváků skoro všudy ubylo; většina kostelů venkovských nemá jich dostatečný počet. Jak často v tom ohledu slýcháváme vyslovovati přání, aby se na-vrátily ony doby štastnější, kdy věřící znávali nazpamčt nejkrásnější kusy našich zpěvů r_ábožensl. ch a oblibovali si v přizvukování hlasy svými, nacházejíce v tom příjemné za-městnání pro ducha svého, potravu pro pobožnost svou a mocnou přitažlivost k místu posvátnému ! Dnes, kdy národ náš dobře se zná v římském zpévu, jehož znovuzřízení bylo přirozeným následkem štastné reforma liturgické, která chrámy Francie těsněji spojila se středem jednoty katolické, zdá se, že nadešel okamžik ku spojení snah, abychom opětně oživili staré obyčeje.
Štastnými okolnostmi již vidíme je zvolna zase znova povstávati na mnohých farách diecése, a věřící účastní se rádi na nejlehčích a nejčastějších zpěvech, jako jsou žalmy nesporní, stálé zpěvy mešní, antifony Marianské a p. Nám nelze dosti vynachváliti takové pokusy, které tím Směrem se vykonaly a které první odměny došly v docílených výsledcích, a povzbuzovati ku následování.

Jest zcela jasno, že vzdalování se kostela, které nás na mnohých místech zármutkem naplňuje, částečně dlužno přičísti na účet nepatrného vlivu, jakého církevní úkony po-skytují, jakož i nepatrného účastenství, jehož věřicím při nich se zůstavuje. Jest dále rovněž jasno, že jeden z nejmocnějších a nejpřístupnějších prostředků, aby lid do kostela se přiváděl a tam se udržoval, na tom se za-kládá, aby účastenství lidu se budilo zasvěcováním jeho do věcí, které tam se konají a především do zpěvu chvály Boží. Rozšíření tohoto zpěvu bylo by jistě v přítomnosti i budoucnosti jako druhdy znamenitým prostředkem, aby křestanská cvičení zachovala se v lůně obyvatelstva našelio.
Ostatně nenahlížíme, jaké důvody mohli by pronésti věřící, aby neúčastnili se činně na posvátných zpěvech bohoslužebných. Ne-chceme věřiti, že by komukolivěk opovržlivým bylo, hlasu svého slučovati se zpěvy Duchem Svatým nadchnutými, které Církev klade do úst věřících. »Jak?«, zvolal skorem před čtyřiceti roky jeden z našich největších biskupův, »na světě opěvuje se všecko: sláva, ctnost, krása, radost, bolest, dobro a bohužel! i mrzkost, a my bychom se sty-děli opěvovati vznešené pravdy, neskonalá dobrodiní náboženství svého ! jak? ve světě zpívá se pro pouliou zábavu, pro kratochvíli, pro nejnepatrnější příležitost, pro nejlichejší slavnost; považuje se to vždy za věc počestného zotavení se, a když jde o to, abychom chválili Stvořitele svého a Boha svého, mělo by býti snížením a hanbou, když zpíváme !«
Opakuji, nevěříme, že tento cit byl by s to zdržovati věřících; bylo by to nedů-