— 26 —
Druhé exercicie Cyrillské v semináři Budějovickém.

Jako lonského roku pozval jelio Milost, nejdůstojnější pan biskup František hrabě Schdnborn, redaktora i letos do Budějovic, aby v semináři konal renovaci lonské missie Cyrillské s bohoslovci. Hned první cvičení ukázalo, že rok bez užitku neodešel. »Ordinarium Missae« zdomácnělo v rukou jednotlivců a proto bylo lze okrašlovati a zdokonalovati, co o prvních exerciciích jen z hruba se zbudovalo.
Nejsvětější o b ě t m e š n í jest srdcem života církevního, jest zářícím sluncem a ohniskem vší bohoslužby. Proto liturgické z p ě v y m e š n í j sou prvními v řadě všech ostatních zpěvů. Přirozeně dlužno tedy především vniknouti do ducha těch nápěvů, v nichž chorál rozkvétá nejvnadněji a nejvřeleji. Cvičeny jsou ony částky zpěvů mešnich, které se neměni: vážné a radostné K y r i e s bohatými skupeninami not jako jubilace znějícími, jásavé G 1 o r i a s několika skromných nápěvů umělé uvité ve vonný věnec krásy velkolepé, prosté skoro recitativní C r e d o se svatými tajemstvími víry slavně postupujícími, vznešené Sanctus chválami andělskými hlásající radost a svornou úctu osady s vítaj ícím H o s a n n a a B e n e d i c t u s, posléze pak zakončující článek řetězu — pokorné, láskypiné, milostné Agnus Dei.
Uvedeným pořádkem byly jednotlivé tyto částky mešního ordinarium vysvětlovány a napotom cvičeny. Slo to hravě a pokračovalo se rychle, jak při zpěvnosti české a dobré vůli jinak ani býti nemůže. »Te Deum« a »Pange lingua« roku lonského nacvičené se opakovalo a poopravilo. Byl i letos, v chrámu Pánč marianském třídenní výstav nejsvětější Svátosti a bohoslovci zpívali každého dne chorální mši. První den pontifikoval nejdůstojnější vele-pastýř. Závěrek výstavu slavil se tentokrát bez něho, jelikož konference biskupů vyžadovala přítomnosti jeho ve Vídni. »Te Deum«, slavnost zakončující, které bohoslovci s rozžatými voskovicemi v průvodu po kostele zpívali, znělo velebně a výtečně odpovídalo vítězoslávě krále nebeského.
N e š p o r y zpívají bohoslovci každé neděle v kostele seminářském zcela správně dle »Vesperale Romanum«. Deklamace jest živá a jednomyslná. Tato částka liturgické bohoslužby nevyžaduje již ničeho více, než-li sourodného dopinění apparátem liturgickým.

"Lpívají totiž bohoslovci nešpory co pobožnost rázu soukromého pouze na kruchtě bez všeliké součinnosti obřadů při nešporách předepsaných. Teprv ku konci nešpor rozsvěcují se svíce na oltái•i. 1'o slzončených nešporách vychází kněz k oltáři a má české požehnání.
Takovou měrou l i t u r g i c k á bohoslužba degradována bývá na pobožnost soukromnou a dává se přednost litaniím. Při zpívaných nešporách odporoučí se ovšem průvod varhan při žalmech. Zní to slavněji a hlasy podporované neklesají.
Aby pak při exercícíich cyrillských ani z p ě v o b e c n ý zkrácen nebyl, přinesl redaktor do Budějovic dostatečný počet litaníí, ]steré předlonského rohu vydal a na-cvičil s bohoslovci 1 i t a n i e k n e j s v ětčj ší mu Jménu ježíš, litanie Lauretánské, Otče náš, Zdrávas Maria, Pod ocliranu Tvou, Zdrávas Královno, Pochválena a pozdravena. Zpívalo se vše dle pravidel zpěvu gregoriánského živě a šetřeno svědomitě přízvučnosti, jak toho duch jazyka českého vyžaduje. Aby pak na nacvičené nebylo více zapomínáno, věnoval cvičitel semináři celou zásobu přinešenou a povzbuzoval bohoslovce, aby o prázdninácli pokoušeli se po venkovských osadách zvelebovati odpolední bohoslužbu tímto způsobem zpívanými litaniemi, čímž se lidu velmi zavděčí. Poměrně nepatrná práce přináší hojného užitku. Když celé požehnání se zpívá, když kněz a lid střídavě zpěvem Pána Boha chválí, nadšený zpěv uchvacuje i lhostejná a chladná srdce a chrám Páně bývá při odpolední pobožnosti tak piný, jako při dopolední bohoslužbě. Proč tedy nezaváděti, na čem tolikeré požehnání Boží spočívá? Zpěvy tyto patrně zamlouvaly se veškerým bohoslovcům. Do jaké půdy zrno padlo, ukáže výsledek.
Nejdůstojnějšívelepastýř ráčil nás mezi cvičením návštěvou svou potěšiti. Jako při tolikerých příležitostech objevilo se i tentokráte, jak milý srdci jeho jest rozkvět zpěvu posvátného. Čtyřletý pobyt v semináři po-skytuje všem kandidátům stavu kněžského velevhodné příležitosti, aby všickni osvojili si v oboru tomto tak veledůležitém alespoň tolik vědomostí, co jich každému ]cnězi nutně jest třeba v poměrech doby přítomné. I'i-i vhodném rozvrhu lze za ta 4 leta mnohého dodělati se. V semináři pražském jsou