1885, Ročník gII,

YRI Isil
CASOpIS
pro katolickou hudbu posvátnou
v Čechách, na Moravě a ve Slezsku, zároveň
Organ Obecné Jednoty Cyrillské.
Majitel, vydavatel a redaktor
F. J. LEHNER.	Číslo 3.

Přednáška F. J. Lehnera o slavnosti Brněnské.
(Dokončení.)

Jestliže velenadaní skladatelé na základě t h e o r i e j eštč málo pokročilé a p o m ů-c k a m i namnoze nejen obmezenými, nýbrr`. částečně i chudobnými dovedli zbudovati díla, jimž věkem ceny neubývá, takže Ouillaume Dufay, Josquin de Prés, Adrian Willaert, Morales, Carpentrasso i modernímu hudebníku vždy zajímavými zůstávají, čeho nelze nadíti se od d o b y n a š í, v níž t h e-o r i e hudební tak úžasně pokročila a tolik nových p o m ů c e 1; přibylo, když nadaní a pro církevní hudbu n a d š e n í u m č 1 c i skládati budou?
U k o 1 dlužno ovšem rozřešiti po způsobu vlastní, přítomné doby umělecké. Skladby nové musí nad staré vynikati. Nyní musí se l é p e skládati, než-li činili staří. Bude tvořiti v d u c h u, s těží však ve formách starých mistrů.
K čemu také k o p í í, když máme po ruce o r i i n á 1 y. Kdo by dnešního dne chtěl psáti jako Palestrina nebo jako Caldara, neb Alessandro Scarlatti, nebo jako Bach — t. j. kdo by snažil se věrně nápodobiti je v úpravě zevnčj ší (nebof to, co mistra činí nesmrtelným, nemůže si dáti, kdo s tím darem Božím na svět nepřišel a s nebe si ho s sebou nepřinesl) — tomu se odpoví, že již máme samélio Palestrinu, samého Caldara atd.
Uzná-li však za vhodné užívati forem jejicli v domnění, že odtud nového povzbuzení i zisku dosíci lze, přeloží alespoň a přenese je na zpiisob doby naší. D u c h pak středověkého umění, který nás tak podivuhodně jímá, nesedí na zevnější s k o-ř á p c e, ani ve formě začasté dosti naivně nemotorné.

Kdo j en vyhledává nedokonalou f o r m u umělecké doby dřívější, aby tam ducha jejího našel, béře se opáčnou, t. j. klamnou cestou. Jsout veliké přednosti, jimiž mnohá skladba nová nad s t a r š í vyniká a v jiném zase naopak staří nás předčili.
Při starém a novém dlužno plevu od pšenice oddělovati, skutečné krásy zde i onde oceňovati a pravý vkus pěstovati a sobě osvojovati. Je-li tedy návrat ku křišfálovrym pramenům posvátného prvozpěvu nutnou potřebou naší hudby, nevylučuje se, co ze stanoviska umění jakožto umělecký pokrok do Církve přístupu si zjednalo. Zamítá se pouze nadvládí a výhradné panství toho, což se dopouští (moderního), nad dávno oprávněným (slohem Yalestrinovým).
Porovnávajíce staré snovým shledáváme, že skladatelé našeho věku stávají se učelivými a štastnými žáky mistrů starých. Byt i staří vynikali svým vlastním způsobem, který nyní nesnadno dostihnouti lze, dýší i nové skladby církevním duchem a mluví k srdci církevní řečí, která vzdělává a potěšuje. Moderní hudebník snáze v nich se vyzná, jsou přístupnějšími a není třeba ztráceti se v labyrintech příliš hlubokých.
Staví-li se tedy na zděděném, bezpečném základě chorálu, pokračují-li noví ve stavbě starých: nastává přesné hudbě církevní nový r o z. k v ě t, pracuje se na budoucím období slávy a lesku. Vždyt ne-jsme vyschlými mumiemi. Jsmet lidmi živoucími, povolanými k tomu, abychom skutkem osvědčovali mohutnosti a dary, které