Z Ameriky.

Ahnapee, dne 31. prosince 1881.
Každý začátek je těžký, jak pravil ten, co uzmul napied kováři kovadlinu, — ale ceciliánský spolek začit a zaloiit není těžko. My zde nepotiebujeme k tomu ani papírů ani povolení s hora, protože zde ještě ni-komu nenapadlo, ie by kdo zpíváním v kostele mohl státi se nebezpečným státu. V tom ohledu máme volnou ruku a snadný začátek. Když jsem v roce t S73. přišel na první svou missii do Carltonu, přišli lidé sami, muzikanti totiž, ke mně piišli a jeden z nich pravil: »Velebný pane, slyšeli jsme, že jste dobrý zpěvák, rádi bychom se od Vás zpěvu učili ke zvelebení služeb Boiích.« Mě ta žádosi mile piekvapila, ale myslil jsem sobě: jest-li jen vytrváte, vy dobří lidé, až nastane u č e n í? A vytrvali! S počátku byli jenom čtyři muži, učil jsem je zpěvům z kancionálujedno- i vícehlasným ; to byl základ. Člověk musí napřed s aajmolancem« být hotov, nežli se pustí do vyššího počtá~ství. Důstojně staré nápěvy jsou dobrou piíprar-ou k zpěvu chorálnimu dtistojnému a cícelilasému. — Začínat s těikými věcmi, to zpéváky odstraší. Asi po roce konečně jsem piiměl po několikerém důtklivém vyzvání v kostele rodiče některé 1: tomu, že mně poslali své dítky lve cvičení ve zpěvu.Lačátky dají vidy velkou práci, ale jsou předůleiité; piedevšínt tvoiení čistého tonu, bezúhonná intonace, vhodné oddychování, kdežtopoznání a trefování not jest to nejsnazší ze všeho. Po pitl létě zpívaly ui děti s velkými na choru, ovšem zase jen písně jedno- a vícehlasé. Pak jsme začali s chorálem; nejpot~ebnější známost hlavních církevních tonin vylo-žena, pak učili jsme se »Asperges, Vidi aquam, Missa in festis solemnibus« — a ostatní z Vašeho ]cancionálku. S p~ipadnvmi částkami »Introit, Graduale, Offert. Communio« to ještě nešlo, přibírali jsme zatím rozličné »cloiky« ze sbhrky B. Kothe-ho. Též jsme se naučili dvěma lehčím čtverhlasým mším. Pro zábavu mých zpěváků také jsme se učili časem pěkným světským zpěvům a ve dvou letech dávali jsme 3 koncerty a jedou zábavu; výnos obrácen na koupení not; v tom jsme neměli žádnou icbrotu. — Všickni moji zpčcáci vydrželi věrně pii spolku cecilianském, ačkoli měli nčkteií hezky daleko, picee chodili na cvičení zpěvná t ~ i k r á t e v t é m d n i. A když jsme něco kloudného svedli, to jste měli vidět, jak jim oči radostí zái'ili. i lid veškeren byl naším zpěvem velmi potěšen a pobožnost v kostele byla daleko větší nežli dříve. Po pěti letech velké práce žádaljsem o místo snazší; ntěl jsem v Carltonu ¢ obce ve své správě, coi bylo ua mne mnoho; ted tam pracují dva kněží: Rev, Jos. Kirpal v Carltonu a Rev. Vojt. Kiistan ve Franklínu. Po mém odcltoclu bohužel spolek ceciliauský v Carltonu skoro zahynul.
Těšil jsem se, že v městečku Ahnapee budu míti vice příležitosti zvelebit hudbu církevní; jest tu také škola; v Carltonu není dosud iádné. V Carltonu nás bylo všech jen 13 zpěváků a zcle mínil jsem jich sebrat

na 5o. To budou hody! Ale chytla lávky. Čluvčk míní, ale mnohdy — i ševci mění! Byl zde totii již sbor kostelní pod vúdcovstvim zámožných oUucuíků — a to bylo to neštěstí!Lačal jsem s počátku ve zpěvu cvičit as ¢o dětí vzrostlejších (od 10—14 roků) a mezi tím také chtěl jsem předělat ten starý sbor. Lpívali také chorál — ale kterak? Jako kdyby se 3 střevíce v hlubokém sněhu hápal; ostatní, co zpívali (lépe řečeno řvali jak lvové) nestálo za nic, byla to ta smutná, loudavá Perersova všeobecně zde známá muzika! Jeden basista zpíval alt!

Ale pověclčt těm pánůut ševcům, ic chorál se zcela jinak zpívá, než jak oni jej maltrestýrujou, a že rváti a zpívat je veliký rozdíl — to bylo zlc! Neřekl jsem to najednou ani s pUrostí, nýbrž pomálu a mírně, vidy jsem doufal, že se mně podaří na svou stranu je přivésti a přesvědčiti. V cestě mně stál pak tehdejší učitel a varhaník, který ničemu se neučil aniž čemu učit chtěl — pro jeho velkou cltudoUu podržel jsem jej z útrpnosti přece dvě léta — nezplácel jsem stejné stejným. Kdyi jsem jej ale konečně pro ítpinou ncužitečnosi (školy si nehleděl a varhany týral po ševcovsku n a v z d o r mému napomenutí) vypověděl, tu odtrhli se zpčcáci a »strajkovali,«L toho Uych sobě ničeho ne-byl dělal, ale titéž strajkující byli otcové a matky děti, jež jsem vyučoval zpěvu 3krát v týdnu, — vzali nine je všecky až ua dvě děvčata: jedno české, jedno polské. (Strajkující byli Němci v zdejšim městečku, Češi zůstávají na venkově.) To byla rána! Po dvouletém skoro učení, když už začaly děti na choru zpívat, vyrvali mně je a zakázali jim chodit do zpěvných hodin! Na štěstí (Pěvce dobra milují bozi) jsem získal učitele, který byl pro pravou církevní ltuclbu zaujat jako já. Po celý rok ty dvě zpčvačlcy, jedna soprán a jedna alt a učitel byl mitj sbor kostelní! Učitel zpíval piipadné chorální částí mše sv. "Lpíval se chorál a dvoultlasé mše od J. Singenbergera. Potom se vrátil jeden z těch strajkujících, ]clerýž při chorálu vypomáhal; velká pomoc to ueUyla, protože se clo pravidel chorálu nemohl dobře vpravit. Mezi tínt jsem začal ve škole s novougenerací,« a vycvičil sobě několik zpěváků a zpěvaček tak, že můj kostelní sbor dostoupil nyní počtu rz dobrých spolehlivých zpěváků, samých školáku neU teprve škole odrostlých. Tito moji zpčcáci zpívaji ehotál velmi pěkně, nešpory (všecky autifony) zpívají na svátky ve Falso Uordone dle SingenUergrovo ,Cantemus,, (sbírka 2. 3- 4-hlasých zpěvů pro vysoké hlasy.) Luaji 6 dvouhlasvclt mši, nmoho Tantum ergo, dvoulilasá Grad, a Offert, atd. 'Lpíváme vše plísně dle předpisu, všecky piípadné částky mše sv, z Graduale Rom, od Pusteta, též nešpory dle předpisu. (Rád bych věděl, kdo Vám tam v Čechách dal privilej zpívat nešpory v kostele v jazyku č e s ]c é m! Liturgie koná se v jazyku latinském, zákonem církevním ustanoveném.) Tenory a basy dosud nemám, Tciin o role ale ltocllám