katolickou	posvátrlo11
Cyrillské.
1885, Ročník XII,	Číslo 2, Přednáška P. J. Lehnera o slavnosti Brněnské.
(Pokračování.)

Co před málo ještě roky považováno jest ne-li za barbarství, přece alespoá za starožitnické kuriosum, tím nyní po-šinuto a zatlačeno j est vše ostatní do pozadí.
Lekali se ovšem obratu toho duchové malomyslní a malomocní, lidé krátkého zraku a mělkého citu, a ve zděšení svém či ne-vědomosti těšili se útěchou, že jest to pouhou módou, která přišla a zase odejde. Ale neodešla. Těšili se marně. Nastal skutečný opak toho, co očekávali.
Zakalený na počátl u směr se vy-jasnil a vyjasněním zmohutněl. Objevil životní sílu znovuzrozuj ící. Př í č i n y j sou na snadě; pravý opak těch, které nedaly trvati směru antikisuj ícímu. 'Ty postavy střed ověké, tv pojmy středověké, kořeny svými zasahují až do hlubin naší bytosti. Zřízení s t á t ů, oslava bohoslužby, mravy životu společenského, —to vše na nich j est zbudováno. Velmi se mýlí, kdož se domnívají, že jsou to pouze zevnější tvary stanoviska v y ž i 1 é h o, přežilého a přemoženého, jehož jádro dávno již spráchnivělo; že stačí jen z venku naraziti, aby i ta ze-vnitřní skořápka a forma se rozpadly a novému životu místa postoupily.
Kdo umí pozorně sledovati běh d ě j i n a čísti v knize neviditelného proudění života duševního, ví již bezpečně, že od roku 1830 v Církvi pronásledované, utrpením a ki-ížem posilované, tajemné a zázračné panuje linutí. Církev a katoličtí národ,)vé jeví životní sílu, která úžasem a hrůzou piní nepřátely světla. Není to lavina vše zdrcující, ani příval bouře zkázu rozšiřující, nýbrž jemný vánek jarní, ocel ledové kůry roztavuj ící. 1;1 e k t r i c k ý p r o u d

procliází všemi žilami ústrojí církevního. Občerstvující vání větru j itřníhos jasným leskem vycházejícího s l u n c e věští den po-žehnaný. Co v dějinách světových na každém listu jest zaznamenáno, opakovati se bude i příště. Stejnými příčinami vyvozují se i stejné následky. Z bouří a útisků vychází veždy Církev vítězná. Hudba posvátná napájí se zase ze zřídel světáctvím nezkalených a počíná zpívati píseti vítěznou.
n
Pokud Církev jest a zůstává milionům velkým ústavem vykupitelským, p o k.0 d umění žije a působí, má právo a po-vinnost rozřešovati úkoly Církví uložené, aby hřivnou svou přispívalo na potřeby r i t u, který po všecky věky tak věr^m pěstounem umění býti se jevil.
Co by to bylo za dobu, jejíž umění neodvažovalo by se více na půdu náboženskou ? Co by to bylo za u m ě n í, které by matce nepřinášelo obět vděku? Ba právě lze tvrditi, že doba přftomná a umění nynější mají právo a povinnost Církvi sloužiti již proto, že věk náš vše více do opravdy béře.
Dlužno-li o štěstí mluviti, že nevyrovnatelný Palestrina, Orlc:.do Lasso, Giovanni Gabt:eli, Benevoli, Alessandro Scarlatti, Leo a jak se dále ti velcí mistři nazývají, kteří nám od roku i5 5o až 1750 nahromadili přebohatý poklad, z nezaslouženého úkrytu a zapomenutí vy-nášejí se na světlo denní a na repertoiru kůrů našich četně se nacházejí : nebudeme pi•ece době naší upírati práva a zbavovati povinnosti nového tvoření a skládání.
(Pokračování.)