5 —

smyslu moderním, nejprvé u Viadany (15 96). Po velikém období vlašské hudby vykvetlo období »krásné«. R í m žezlo postoupil Neapoli. Veškerá nynější hudba jest dcerou školy neapolské. Skladby církevní periody »lcrásné« lze porovnávati bez rozpaku s mistrovskými díly ušlechtilé p r v orenaisance.
Doba renaisanční malovala, sochařila, opěcala — bájesloví. Avšak úpině jinak, než v klasické dávnověkosti. T e h d á ž pestrá zdánlivost — látka malířů, sochai‑
a básníků — měla domnělou skutečnost a tudy i obsah a podstatu.
Nyní však umění, ku zdánlivému životu probuzené, domnělým antickým duchem znovuzrozené, ihned prozrazovalo s l a b é s t r á n k y své. Když napotom přizpůsobovati se jalo životu přítomnému, obsahu a podstatě křestanské, upadlo v nejapně naduté a divadelní allegorie, ledabyle stačilo na dodávání z a li r a d n í c h s o c h pro knížecí parky, na zhotovování obrazů pro stropy knížecích k mnat a dvoran, až posléze v rococo dospělo na vrchol n e-přirozenosti, pouhé dvorské konve-n i e n c e, prosté a sprosté f r i v o l i ty.
Pozdní renaisance s hemživou směsicí pozlacených, pestře malovaných detailů, světským přepychem, užíváním k o n-s t r u k t i v n í c h článků klassických k účelům čistě dekorativním jest v hudbě za-stoupena a znázorněna v ]costehiích skladbách Haydnových a Mozartových, j ichžto nejapní následovníci a padělatelé dokonale representují hudební rococo, čímž kostelní hudba dostoupila na nejvyšší bod, kde nutně obrat nastává.
Již v Mozartově posledním díle — v R e q u i e m — tak v prvních známkácli se jeví.

V titánské velikosti včelo nové doby se postavil Beethoven se svou druhou mší, v jejíž polyfonické stavbě část ducha Bachova žije.
Zřetelněji a s větším vědomím na dráze obratu kráčel M e n d e 1 s s o h n, malomocnou lahodnost hudby mohutností přemáhaje.
Reakce nastala — mrtně.
Moderní svět počal pohlížeti na s v ě t a n t i c k ý úpiuě j inýma očima. Nespatřoval v něm pouze veselou zásobárnu p e s t r ý c h baj ek, jako věk XVI., ani pouhý soubor o p l z l ý c h ~ . n e k d o t mythologických, jako věk XVIL, ani jen kouvencionelní typy pro předměty přepychu, jako věk XVIII. Moderní svět poznal a ocenil v antickém umění — plastickém i básnickém — pod-statu duševní, čistý tvar a odlesk krásy věčné. Tak požehnaný byl z i s k bedlivých úvah a studií, iako spatřujeme na přeutěšených plodech uměleckých onoho věku. Pod oblohou jasného nebe řeckého nastalo č e r s t v é j i t ř n í nového dne. Umělci oživovali útvary své antickým duchem m í r y a krásy.
Nové básni nedostávalo se však ž i-v o t n í s í l y . Do souladu a harmonie ustavičně zazníval falešný tóa. Vždyt a n t i c k é člověčenstvo zcela jinýma očima pohlíželo na Boha a na svět, než jak se dívá člověk m o d e m í. Z děj in světových nebylo lze vymazati 22 s t o 1 e t í, co j ich přešlo od dob Perikleových.
Svět umělecký počal se ohlížeti po době bližší časem, úpině bezprostřední duchem. Nastalo nové nadšení pro umění středověké ze všelikých oborech: v slovu i tónu, v obrazu i budově.
Zase počaly so líbiti : D a n t e i z p ě v Siltinské kapely, malíři doby předrafaelské, stavitelství románské a gotické.	(Dokončení.)

O reformě kostelní hudby u Poláků.
Sděluje K. Kom-úd.

Také bratrský národ polský úsilovně zasazuje se již od kolik lel o náležitou re-formu kostelního zpěvu liturgického i obecného. O této snaze rozepisuje se redakce časopisu >Muzyka koscielna,, v i. čísle IV. ročníku (15 T. 188q) mezi jiným takto: Již od 20 let ozývají se u nás hlasové, vyzývající k nápravě hudby kostelní. Jedním z prvních byl hlas velkého básníka a spisovatele Vincenta Pola. V šesti přednáškách v radním sále lvovském rozvinul již r. 1864

zásady přesné hudby kostelní, vylíčil její dějiny v Polště i za hranicemi, představil její úpadek i v Polsku a podal prostředky k jejímu napravení. I pravil mezi jiným, že již druhé století uplývá, co hudba kostelní a církevní i v Polsku ocítá se v stálém úpadku. Ode dávna bývala u Poláků, a ne-toliko při kapitolách, ale i při klášteřích hudebná tovaryšstva, potvrzená bulami papežů, a v bdělosti a práci udržeaá od biskupů, jež bděla nad přesností a tradicí rituálnéllo