— 4 —

chorál na více hlasů rozvedený. Je-li onen »zpěvem Církve«, jest tento »zp :vem v Církvi«. Umění hudební Církvi sloužící vytvořilo jej z c h o r á 1 u a věn c e nejvzácnější položilo k nohám svaté matky.
V nadpřirozené c t i h o d n o s t i chorálu béře podílu všeliká hudba, jak dalece z chorálu vzrostla. Itlnolio skladeb 16. v ě k u jen právě z toho zázračného květu c h o r á l u vyrostlo, z bytosti jeho jako z prostého tvaru kříže a lomených oblouků g o t i c k é d ó m y. Stah své plody ducha p r o s t ě psali a básnili a pak dítka svá do j e z e r a pouštěli, bezstarostně, bude-li svět po staletích je velebiti a chváliti, zpívati a před-nášeti aneb upadnou-li v zapomenutí. Velcí mužové chtěli prostě s l o u ž i t i B o h u a světu. Zůstali v živém styku s liturgií a životem, majíce o tom hlubokých věd o m o s t í; řečí latinskou ovládali a byli velice váženými.
Jest to podivuhodná shoda, že doba rozkvětu našich klassických hudebníků církevních v jedno padá s tak zvanou re-formací. Kdo by v tom nepoznával prst P r o z ř e t e l n o s ti Božské? Tisíce tisíců mešních skladeb, mottetů, lrymnů, žalmů, magnificat a p. bylo hluboce cítěným p r o-t e s t e m proti liturgickým novotám a pro-testují až po dnešní den. P r o v i d e n c i e 1 n í v z n i k a v ý v i n toho umi ní pozdě zrozeného, krvavý křest, jaký pi•estály, j snu r u k oj e m s t vím, že j ej ich díla hudební
i v budoucnosti životní sílu objeví. Solidní vzdČlání plodí též dobrý mrav. Činnost jej ich ve služba Boží činí je dětinnými a zbožnými. Jsout učeníky následování Krista.
Jako vše na světě měli a majít staří také odpovědníků. »Jest prý to s m u t n é v kostelích poslouchati hudební skladby výstředně k o n t r a p u n k t i c k y pracované;
j e d n o t v á r n o s t mrzutá unavuj e duši a člověku bývá jako při pohledu na mnoho mramorových desk z jednoho lomu, mající tutéž základní barvu a jen rozličné skvrny; a pak to stálé f u g i r o v á n í, takže mnohdy člověk i s textem v ruce nerozumí slovům. A pak lid se tím nevzdělává.«
Který lid? Ten, jemuž pravé, hluboké v í r y se nedostává. Také c li o r á 1, zpěv, který Církvi ze srdce se vyprýštil, nelíbívá se, poněvadž u mnohých zmizela náboženská hloubka a v nenáboženskou povrchnost se zvrátila. Proto těm zvukům se j iž nerozumí. Ale nechte j e o p ě t n ě •r, a z n í v a t i, ty svaté, mysticky tajemné, elementárně na srdce lidské působící melodie a harmonie; — nechte je p ř e s n ě

přednešené zaznívati prostorami našicli kostelů a dómů, a uchvátíte s r d c e, očistíte z b o ž n o s t, k slzám polinete h ř í š n í k y,
k jásotu povzbudíte zbožné a potěšíte anděly Boží! Zpívejte církevně a budete vzdělávati.
Dlát ovšem c li o r á 1 i p o l y f o n i e svých tajností, které zpívajícím znáti třeba. Přednes starých skladatelů chce a musí býti cvičen, — dlouho cvičen! A to nejen zevniti•ní přednes! Nesmíme maně a slep : veškeré poklesky a n e d o-s t a t k y starých hájiti, nýbrž pouze v}'-braná, nad čas povýšená a v z á c u á díla starých provozovati.
Cím více a hlouběji se šíi•í z n á m o s t staré hudby, tím více ubývá u á m i t e k. Již nebývá považována za nevkusnou, ne-hudební, dobrodružnou. Nejsme již dalecí doby, kdy výrol: U u 1 i b i.§ e v o v a : »D u-f a y a J o s q u i n nebyli hudebníky«, pouze ve smyslu humoristickém citován bude, asi tak j alco výroky starého J a c li y m a Sandvarta o slohugoticicém, Volt airea a jeho malého vrstevníka :~ y r e n h o f f a o spisech Shakespearovýcli.
Habent sua fata — knihy a lidé, slova tištěná a mluvená, za živa i po smrti. Mnohý-výrok nepromyšlený, napsaný a vyslovený hodí se časem do kroniku —humoru.
Při polyfonii to však navždy nezůstalo. Gotika ve třetím období svém zvrhla se v úpadek. Místo návratu ke starému řádu tradicionelnímu ohlíženo se po jinýcli zásadách. Došlo to k renaissancí.
III. Renaissance.
Tak zvanou renaisancí nastal v umění stavitelském a výtvarném obrat. Umělci nazpět se obraceli k a n t i c 1: é m u způsobu umění. Také úpiné přeměnění hudby na tomtéž motivu spočívá. By10 to roku 15 go, když v domě bohatého přítele hudby, hraběte Vernio ve Florencii, konala se porada, zdali by nebylo možno k životu vzkřísiti hudbu řeckou. Na poradě zasedali duchapiní umělci, jako Peri a Caccini, vzdělaní diletanté, jako Vincenzo Galilei. Il protože žádný o řecké hudbě ničelio nevěděl, páni sami napsali si, co mělo představovati antické drama. Recitace celkem dopadla jalo náleží škrobeni: a drsně. Nutnost vy-žadující, aby jednotlivé osoby v d r a - m a t i c k é situaci zpívaly, vedla 1: monodii (na místo dřívějšího zpěvu vícehlasého). M o n o d i e pak vyžadovala nutně pravidelného průvodu instrumentálnílio. V zápětí následovala melodie a perioda liudební ve