— 3 —

zpěv církevní nepokulhával za ostatními sestrami.
Zásada, dle ]steré se vyvinoval, ne-byla ani nová, ani cizí. P o 1 y f o n i e z vnitřního j á d r a sama vykvetla. Zděděný majetek Církve jednotně se vyvíjel. Zpěv liturgický byl já d r em, kolem něhož se usazovaly kristaly harmonie, a z á k o n e m, vedle něhož se usazovaly.
Zpěv polyfonický úzce souvisí s chorálem gregorianským. Majít mnoho společného : i. stavbu melodie, 2. tutéž tona-litu, 3. stejný poměr k liturgii. Na tyto pravdy nesmí zapomínati, kdo právě pochopiti a spravedlivě posouditi chce důležitost i význam vznešených plodů hudebních onoho věku jak pro Církev tak pro umění vůbec.
Slovo a výkon liturgický byly jediným jejich předmětem; oltáři sloužiti j edíným pravidlem. S textem posvátným posvátně se zacházelo — bez libovůle, bez subjektivní affektace, ale při tom s vroucností rozumnou. H u d b a ta všímala si všeliké, i zdánlivě nepatrné jednotlivosti liturgické, každého úklonu hlavy, doby trvání svatého úkonu a p. Toto věrné Ipění na zděděném základě — na zpěvu Církve — jest, co hudbě polyfonické životní síly propůjčuje.
Na téže půdě utvořila i zdokonalila se též zevnější umělecká úprava a forma se zákonnitostí, jíž rovného nelze nalézti, leč v soustavě theologické a v dí-lech architektonických onoho věku. Kontrapunktická immitace hned scholas t i c k y komentuje, hned mysticky medituje, v tom i onom případě chorál gregorianský nebesky proměňuje. Samostatně proplítající se hlasy slučují se v jediný celek, tážíce se a odpovídajíce. Harmonie v polyfonické hudbě není ú č e 1 e m, nýbrž n ásledkem.
Aby pak hudba do podrobnosti vyvinutá i přiměřeně viditelnými znameními vyznačila se, také písmo v oněch dobách tak pokročilo, že důmyslem převyšuje, co nová hudba z toho ještě podržela. Ta vtipná, tajemná znainénka, jimiž vyšší hudební r h y t m u s mší a mottet názorně se vyznačoval, jsou aualogií stavitelských ta‑
j emností starých dílen kamenických, jimiž architektonický rhytmus na gotických dómech určitými průpovědmi se uzavíral. Středověká hudba církevní jest nezbytným dodatkem středověkého stavitelství církevního v poměru času k prostoře, čísla
k tělesu.

Několika rysy věkový vývin nakresliti není možno. T ř i d o b y zde sluší rozeznávati: z, dobu přísného slohu (I2oo-i35o),
2.	dobu i d e a l n í h o slohu 0350—1450),
dobu technicky dokonalého slohu (145 0 — i 600).
Velkolepý vývin slavně zakončují velicí mistři, v jichžto středu Palestrina stojí. Co kníže hudby jest representantem celé doby. Stáhl dolů k z e m i n e b e i s j eho leskem a slávou a velebností a s těmi zástupy blažených duchů, náruživostí lidskou neskalených. Jako Vlach dí, jest to »musica del altro mondo«. Zpěvy Palestrinovy, jakoby ze světla utkané, jsou v hudbě nejvyšším bodem čistého spiritualismu, právě tak, j ako v oboru malířském F i e s o-lovy nebesky průsvitné a nebem ozářené postavy, které by pozemský vzduch o život připravil. Byt i velkolepě a veškerá pravidla umění jistě a snadno ovládajíce ostatní básníci hudební si počínali-. Palestrina, důvěrný přítel a duchovní žák sv. Karla Boromej ského a Filipa Nerej ského, nepřestalbýti»Princeps Musicae«, jaksmonumentálnim lakonismem náhrobník jeho dí. Ve velebě a vznešené mohutnosti líčení, v posvátnosti zvuků svých zůstává nepře-konatelným — R a f a e l e m hudby církevní.
Z jednoduchých motivů dovedl tkáti umělecky krásnou soustavu tónovou hned v líbezných nápěvech, hned ve vznešeně mocných a k lc o r d e c h. Skladby, z nej vniterněj ší nálady zbožného citu a věrou nadšeného přesvědčení jakožto plod nejčistěj šího genia a vkusu vzniklé, vyšší původ prozrazují, urozeností, důstojností a ryzostí dýchají.
Neutvořil však Palestrina ve svých skladbách hudbu novou, od staré na-prosto se různící, uvedl pouze hudbu od starých mistrů zděděnou na f o r m u nejušlechtilejší. Každý jest synem svého věku a staví se na ramena svých předchůdců. Potvrdil takto po všechny věky, že geniu není třeba káceti starou tradici a nového cos vyhledávati, aby požadavkům církevním zadost učinilo se.
Pro tyto přednosti z uznání, jemu ke cti a na věčnou paměti nazýváme polyfonický sloh á capella, který se přidržuje způsobu jeho — slohem Palestrinovým, co vzorem uměleckého zpěvu liturgic k é h o, který jsa církevně s c h v á 1 e n, ač nikoli »z p ě v e m C í r k v e«, přece však »z p ě v e m v C í r k v i« slove. Vyprýštiv se z křištálového zřídla gregorianského, vším právem jmenován bývá c h o r á l e m n ebesky ozářeným. Vždyt jest to vlastně