2 —

č i n i t e l e m. Bez soch a obrazů liturgie býti může, bez c h o r á l u však posvátného, slavná liturgie býti nemůže. Chorál jest řečí, které Církev užívá při s l a v n é bohoslužbě. Vážíme-li si latiny, že jest mateřskou řečí Církve vážíme si chorálu, že jest mateřským zpěvem Církve. Tentýž chorál zpívá se v š u d y, zde i za mořem. Domovem jeho jest celý svět. Vznešený ú k o 1 e s t h e t i c k ý dodává mu ceny. Církevrde do úst klade s l o v a i n á-pěv. V tom spočívá objektivní důstojnost jeho. Teprve v novější době posvátnou lyriku proměnili v effektní dráma. Nejctihodnější jest tedy chorál gregorianský úč c l e m svým, že jest zpěvem Církve, jak synody, dekrety a bully pronášejí, že jest liturgickou normou, jakou Církev pro každý svátek stanovila a pro každý nový svátek vždy ustanovuje, přidávajíc k svátku i jeho chorál, že jest mateřskou řečí zpěvu církevního, jest písmem svatým hudby posvátné, k ně-muž s uctivostí pohlíží kněz, ředitel kůru i zpěvák.
Proto ž á d n á z p í v a n á mše nemá býti bez chorálu. Jako kněz u oltáře chorálně zpívá, má mu kůr chorálně odpovídati. A aby tu souvislost i vzájemnost patrnější byla, aspoá Introitus a Communio vždy chorálně zpívati dlužno, po případě i G r aduale a Offertorium anebo jiné částky. Chorál pak bude r e g u l a t i v e m ostatních skladeb. Neodporují-li chorálu, jsou ducha církevního. Lehce a pohyblivé, jemně a sladce jako jedněmi ústy plynou bohaté figury melismatické; správná př í-zvučnost s pohyblivým přednesem sdružená rozlévá nade vším klid lahody. Chorál dovede o b l a ž o v a t i a k nebesům povznášeti. V tom shodují se všichni, kteří jej znáti se naučili. Při takových zvucích může, ba musí se člověk m o d 1 i t i. Zní tak svatě a zboině, tak vroucně a mocně, že jen podobné čity ploditi může.
B y,1 jednou čas, kde chorál — jako mnoho j iného v Církvi — klesal a zlé po-věsti požíval. R a t i o n a l i s t i c k ý duch měl jej za soubor ohavnosti a nezáživnosti hudební, za odstrašující odkaz Církve z dob tmy a barbarství. A jako růž e n e c považován jest jen za druh modlitby pro staré báby, které neumějíce čísti, jsou neschopny užívati osvícených knih modlitebních »pro vzdělané stavy«, tak i c h o r á 1 jmín jest za poslední opus a onus těch několika vetchých vikaristů, psalteristů a choralistů při hlavních chrámech. Ty slátaniny filosofického věku o moudrých a osvícených lidech, o rozumných »také - křestanechu, které způsobily tak mnohou vodnatelnost mozku zmizely i

s těmi hlubokými mysliteli. Chorál dochází vždy více cti a o b d i v u, péče a uznání, jakožto přesný, officielní, církevní způsob zpěvu, starý a vždy nový, neobvyklý a ještě krásný, nad proměnlivost umění povznešený, od ducha světského vzdálený ; není to hudba minulosti nebo p i- ítomnosti, ani hudba budoucnosti, nýbrž abych talc řekl, j est to hudba v č č n o s t i, jíž kvapně ubíhající čas uškoditi nemůže.
Basilika byla slohem Církve římské, byla universálním, obecným, katolický m slohem katolické církve. Takovým byl i chorál, obecným zpěvem katolické Církve.
lI.
Při kráse v n i t ř n í to navždy nezůstalo. Dle přirozeného řádu vnitřek též na venek se déře. Jsme lidé. i\I y š 1 é n k a slovem se odívá. Ušlechtilost d u š e ctnostmi a zevními skutky se objevuje. Také s uměním tak bylo. Vnitřní krása b a s i l i k v druhém tisíciletí dějin církevních vroucnosti náboženského nadšení již nestačila. Drala se na venek. Nejprve na románských portálech; potom na provedení detailu. Stalo se to beze zmč:ny základních pravidel stavitelských. Gotika podržela sice tradicionelní rozvrh půdorysu, za to však veškerou l.ostru stavební z vnitřku n a venek pošinula. Množství opčracích pilířů odevšad budovu obklopují-cích, opěrací oblouky svrchu hlavní lod opírající, mnohdy dvěma řadami nad sebou ozdobně vyvedené, ztepilé a prolamované věže jako obrovské topoly v blankytu nebes v nedozírné výšce se vznášející, celé háje vimperků, vííek, baldachinů s figurami a fiál v nejrůznější velikosti, množství galerii uměle prolamovaných, celé rodiny chrličů, kružeb a růžic — to vše soustavně v jeden celek spojené bylo jako kouzelnou pohádkou z jiného světa, která při vypravování zkameněla. Vnitřní krása basililc nyní i na venek sourodně se objevila. Byla to z k amenělá polyfonie liudební.
Z chorálu vnitřní vnadou zářícího vzešla bohatá polyfonie.
7. chorálu vzešla polyfonie. Z jednohlasého zpěvu povstal zpěv vícehlasý. Jest-li že za prvního tisíciletí v architektuře, plastice, malířství a hudbě veškerá krása z vnitra zářila, v době románs'cé krása vn:-terná vždy více a více také na venek vy-rážela. Obé mělo v soulad uvedeno býti. Liturgie obklopena jest skvostným apparátem. Veškerá odvětví umělecká ve službě Církve velkolepě vyvinula se. Také