— 92 —

vého divadla, ku kterému andělé s nebe se-stupují, aby s námi smrtelníky v prachu se kořili Beránkovi, který snímá břichy světa. Ze všech končin vlasti sešli jsme se ke slavení té lcřestanské Olympiády, k té divotvorné oběti, kterou posvěcenou rukou k radosti nebcštanů a na smíření pozemčauů konal sám v r c li n í p a s t ý ř obklopený svým věrným stádem. S b o r p č v c ů nadšených tlumočil jednotlivá dějství velkého dramatu.
Takové jsou ty kře stanské slav-n o s t i o l y m p i c k é , dle kterych my čítáme své Cyrillské slavnosti, o 1 y m p i ady. Cyrillské slavnosti jsou ty mez-e í ky naší vzdělavatelské činnosti. K nim s c h r o m a ž d u j e m e se na poučenou. Posilněni v r a c í m e se k domácím krbům, abychom nadále oslavovali vznešenou bohoslužbu tím vznešeným, tím jedině pravým, jedině důstojným způsobem. Kolik í r č a s t n í k ů přichází, t o l i k nadšených a p o š t o l ir Cyrillských se vrací. Postupujeme s místa na m í s t o a putovati budeme tak dlouho, pokud záležitost naše nestane se m a j e t k e m národním.
První tři slavnosti Cyrillské konali jsme ve zlaté, stověžaté Praze. C t v r t o u prirozeně konáme ve hlavním městě družné a sesterské zbožné Moravy jakožto přípravu na pátou nám všem stejně důležitou slavnost Velehradskou.
',e bylo lze nám zde shromážditi se, děkujeme velkomyslnosti ašlechetnosti samé-ho v r c h n í h o p a s t ý ř e. Di•íve než počnu dle povinnosti své mluviti o věci samé, mám za první a svatou povinnost, abych jménem jednoty Cyrillské pokorné díky vzdal Vaší Biskupské Milosti, který jste nás tak laskavě pozvati ráčil do sídla svého. Vaše Milost ráčila býti pomocníkem a rádcem hned při zakládání jednoty Cyrillské. A když stromekzasazenýse ujal a povyrostl, ráčíte štěp milostivě p ř es a z o v a t i do role své vlastní diecése, aby na výsluní církve a ve stínu Vaší ochrany zdárně rozšiřoval větve své do všech končin rozsáhlého okršlku biskupského. Ten všemohoucí ředitel pohody, který rosou s nebe úrodu dává, požehná dílu, aby Vaše Milost do-čkala se i o v o c e zlatého na tomto stromu, až povyroste a rozvětví se s dómu biskupskélio až do poslední vesničky četné diecése. My pak, vděční synové sv. Cyrilla, nepře-stanem Boha prositi za zdraví a zdar Vaší Milosti, slibujíce, že věrní budeme vždy zásadám svaté matky církve na oslaeu Boha trojediného.
Váspak, synové zbožné Moravy, kteří jste se tak četně shromáždili k hodům

Cyrillským, pozdravuji s otevřenou náručí. Nedovedu ani slovy vyjádřiti, jak srdce mé k Vám mne táhlo. Milují a ctím ve Vás nadšené a oddané s y n y s v. C y r i 11 a a M e t h o d ě j e, a proto srdce mé náleží Vám celé. Svorně jsme se sem dostavili — Češi a Němci. V jednotácli katolický c h není sváru o j azylc. Katolík jest spravedlivý. háje práva svého, hájí též práv bratra svého. Jednota naše Cyrillská zřízená pro Cechy, Moravu a Slezsko jest vtčlenourovuoprávností. Jsmerodní bratří; táž vlast nás zrodila. jsme synové jedné matky. A ta sladká máti naše jest svatá, — jest obecná, — jest apoštolská. Cirlcví j i nazýváme. Mluví tolika jazyky, co jich na zemi jest. Má ale také řeč svou, která celý svět pojí a objímá, — v různosti jazyka divotvárná je-d n o t a, — dílo Ducha sv., jenž různé národy v jednotu víry shromáždil. Co předseda jednoty Cyrillské pozdravuji všecky přítomné účastníky co rodné bratry, přecházeje k předmětu, o kterém jest mi mluviti:
o hudbě posvátné.
Hudba posvátná v širším smyslu slova — co z p ě v církevní — jest k o s m o-p o l i t i c k á katolická jako církev sama, kterásestalamatkouvšelikéhoumění. Církev přijala všecko umění do služby na oslavu vznešené liturgie své. liměnám do-stalo se úkolu nejideálnčjšího: krásu nadpřirozenou znázorriovati roucliem smyslným. Ž veškerých oborů uměleckých jest zpěv uměním nejideálnějším, pi•ede všemi ostatními stvořený k bohoslužbě a liturgii. Příčina jest na snadě. Z p ě v j e s t řečí v},jadřovanou tonem. Reč zpěvu zní ni o h u t n ě ji nad slova pouze pronešená, proto že m y š l é n k a jest vznešenější, c i t živější, vroucnější. Vždyt myš l é n k y a city náboženské vznešeností nad jiné vynikají. Proto křestan věrou rozechvěný zpívá. Srdci věrou nadšenému s ucho - p á r n á slova nepostačují. Zpěvem velebí tvor Tvůrce, zpěvem velebí vykoupenec Vykupitele svého. Vždyt př e d m ě t e m chvalozpěvu není zde ani věc pozemská, ani vlast, ani rekové vítězní, nýbrž B ů li nejvyšší, věčný, neskonalý. »Ouantum potes, tantum aude, quia major omui laude, nec laudare sufficis.« Cím vznešenější jsou tajemství, která liturgie slaví, tím výše nese se zpěv, který je oslavuje. Možno-li nevěstě Kristově zavříti v srdci t}' city vděčné víry, vítězné naděje, milostné lásky, radostnélio nadšení? Kterak jí m,í