— 82 —

proudu tekoucímu ze svatyně, od oltáře, — »vidi aquam egredientem«. Věnuje-li se sbor zpěvácký zcela a se zálibou chorálu, stane se výtečně církevním, liturgickým, stane se hlasem, chválícími ústy Církve, účastňuje se života Církve. Její duch, její život, její zápal řine se svatým nápěvem a svatými slovy do srdce pěvcova, jenž takto vtržen jest do posvátného kruhu liturgie, do jejího života oběti a modlitby, do jejího svatého roku. Tím povznáší se pěvec z nízkého kruhu církevně hudební své činnosti. Nemá zajisté zpívati jen za tím účelem, aby při bohoslužbě přispěl ku krásné, důstojné hudbě, nýbrž aby se účastnil na svaté oběti, aby se spojil s knězem ve službě oltáře; jedním slovem : musí cítiti, věděti, 2e j e s t služebníkem a účastníkem bohoslušby, nikoli pouhým hudebníkem. Tou okolností liší se pěvecký sbor kostelní od sborů jiných, že jest liturgický. V tom spočívá jeho síla, záruka jeho trvání. Kdežto hudebník nezřídka se kolíbá a žene v řečišti moderního názoru a cviku, zpěvák bohoslužebný jest zakotven v pokojném pi•ístavu nezměnitelných principů. Jeho netáhne a nepoutá toulia po ludebním sebeuspokojení a požitku, nýbrž těší jej svaté vědomí, že žije s Církví a vyhovuje přání Církve.
Toto liturgické zařízení choru a j ednotlivélio zpěváka poskytuje neocenitelného klidu ve sporných otázkách, s kterými se shledáváme na poli reformace církevní hudby. Konečně liturgická soustava zaručuje nejbezpečněj i disciplinu a pořádek choru. Jednotlivec nestojí naproti osobní vůli ředitele choru, nýbrž naproti autoritě Církve, a slabosti, které má pěvec po lidském způsobu, mizejí v tomto vyšším ovzduší duchovního, církevního života.
II.
Než když jsme si vyvolili chorál za základ, snad si někdo pomyslil: K základu berou se nejraději veliké, tvrdé, neotesané balvany a potud porovnání přijímám; nebot chorál jest nebo má býti tvrdý, hrairatý a nezáživný. Nemá žádné melodie, aneb alešpoá ne poznatelné a záživné. Vleče se příkrými tóny a končí nepochopitelnými závěrky. K této námitce laskavi: odpoví-dáme: S dovolením; chorál jest vhoden k základu také pro své čistě liudební vlastnosti, přednosti a pro svou uměleckou dokonalost. Snažíme se učiniti služebným Bohu to néjkrásnější, co umění jakkoliv vyplozuje hledíme toho užíti k oslavě služby Boží; tudíž ani hudba,

nejživější a ncjbezprostředečnější umění, ne-smí činiti výjimku. Ano tu jest právě ve svém živlu; nebot především jest nám za-jisté dána l: oslavování a odůstojnění obcování Boha s člověkem a méně asi za tím cílem, aby život lidský oslazovala. Kdyby nám sv. Církev nabízela zcela jednoduchý zpěv žalmů řkouc : »Zanech vícehlasné hudby a veškerého zpěvného umění a vezmi tuto jednoduchou hudební chudobu«, — po-slechli bychom, uznávajíce to za okolností časových za nejpřiměřenější. Ale ona činí právě na opak, nebot zpěv, jaly' nám po-dává, muohohlasného nevylučujíc, jest skutečně zpěv umělecký, jest dokonalá, umělecky dokonalá melodie, která nemusí míti strachu před porovnáním s nejlepšími plody dob a duchů pozdějších. Soud Mozartův o nápěvu praefací jest znám, a přece ne-slyšel asi tento veliký mistr zpívati je dokonale. Jeho jemné ucho slyšelo ze zřícenin ducha vyššího zvláštní druh. Mozart znal z celé překrásné květinové zahrady toliko jedinou jednoduchou květinku. jak by se byl obdivoval, kdyby byl viděl veškerou květenu, kdyby byl uměl zpívati v oněch starých, bohoslužebných knihách nápěvů, které oplývají viuií kvetoucícli písní.
Byl jednou čas, dlouhá perioda, ne ne-patrná v dějinách církevních, — kdy tyto květiny kvetly v každém chrámu Páně, kdy nápěvy chorálu všude byly rozšířeny, všude zpívány, kdy naznačovány byly jménem »dulcis cantilena, suavissima harmonia.« Takový dojem činil chorál, když byl v živé cvičbě. Z toho jest na jevě, že jest s to, aby hudebně potěšil, a že i v nás podobné pocity vzbudí, vnikneme-li v ducha jeho melodií. Daleko by nás vedlo, kdybychom chti:li mluviti o onom hudebním bohatství, jakým vládne ten zpěv chorální pro svých o s m t o n i n, o bohatsví, které moderní hudba k žalu výtečných hudebníků ztratila. Také nemůžeme šíře se zmíniti o přednosti, jež spočívá ve volném rhythmu. 1 lio v jemnosti a vznešenosti rhythnických členů, v subtilných pohybech, jakých, dovoleno-li mi soukromí:lro mínění vysloviti, hudba taková dosíci nemůže, — v tom jest obsažena duše chorálu. V tomto tajemství krásy volnélio rlrytlrmu lze léta bádati, a tu shlcdáme se s krásami netušenými. Chceme se sděliti jen o bahatství melodií, jaké zavirá v sobě vytčená osmerá členit03t, ona královská svoboda pohybu, a ona velejemná odměřenost rhythmu. Tyto melodie se řinou jako bohatý pramen, jako jara roh pinosti. Kdož z nás odvážil by se chlubiti, že ve dvou, dech letech pojal všeck}, toho drulnt