— 59 —

dlitby, má-li zpěv prouditi se jemně, líbezně a živě, ale bez umělůstkářství, jakoby samoděk z pina srdce se řinul. Má-li nynější hudba posvátná obroditi se a z ducha starých nové posily čerpati, jest nezbytně třeba, abychom hudbu minulosti lépe po-znali a trvanlivými přednostmi přítomnosti ji obohacovali. Jen tak zrodí se hudba budoucnosti.
Obrod štastně jest zahájen. Cilý ruch budí se na všech stranách. Vkus se tříbí. Chorál vrací sek starému podání.
ll. Důležitost a povaha zpěvu litur‑
gického.
Církev jest matkou umění. Přijímá je do služby své na oslavu bohoslužby. Nad-pozemská krása obráží se v kráse pozemské. Úkolem tíni povznáší je k ideální dokonalosti.
Zvelebujíc lesk liturgie jest umění přímo podřízeno duchu křestanskému. Cím více blíží se pravzoru božskému, tím výše se povznáší k úkolu pravého umění.
Z veškerých odvětví uměleckých jest hudba především povolána do služby liturgie z příčin snadno pochopitelných. Co duše cítí a myslí, vyjadřuje řečí. Zpěv j e s t řečí, která tonem se vyjádřuje. Slovo zpěvem vyjádřené zní moliutněji, jelikož myšlénka sama jest vznešenější, cit živější. Myšlénky a city náboženské nutně vy-hledávají výrazu nad slova účinějšího. Clo-věku Boha chválícímu pouhé slovo nedostačuje. On zpívá. Prosté slovo stupňuje se k slovu zpěvem pronášenému. Cím vznešenější jest tajemství, které liturgie slaví, tím výše nese se zpěv, který je oslavuje.
Církev svatá, nevěsta Kristova, slaví tajemství, před kterými i andělé v prach se sklánějí. Lze-li zde jí uskrovniti se slovem? Když srdce její oplývá vírou pinou vděku, zbožností pinou něhy, nadšeností pinou jásotu, důvěrou pinou jistoty, — tehdáž nevěsta Kristova zpívá. Možno-li jí pří takovém rozechvění v srdci uzavříti ty city, které duší hýbou? Nemá-li ústy jejími přetékati líbezný zpěv, z něhož celé nebe jásotu zaznívá ? Proto církev zpívá, kdykolivěk oslavuje svatosvatá tajemství víry, bud že Beránku se koří, bud že Boha chválí, bud že ženichu svému dík neskonalý vzdává.
Má tedy bohoslužba katolická hudbu mocnou a slavnou, přecice však prostou a původní, která jest řečí a zpěvem zároveň. Má hudbu, která nehledá sama sebe, aniž sebe sama slyšeti žádá, nýbrž bezdečně vyjadřuje, co ve zbožném roznícení

myslí a cítí, jakožto řeč duše, jíž dotknut se prst Boží. Co ze srdce přímo vychází, uchvacuje přímo srdce posluchačstva a unáší je k nebi v blaženém pohnutí.
Hudba posvátná není tudíž pouhým přídatkem, jímž ve spojení se ze-vnějším leskem obřadním má se zvelebovati krása a vznešenost liturgie. Iludba posvátná účastní se na nejvniternějším životu liturgie. Pojí se s posvátný m slovem zdokonalujíc výraz jeho. Tot hlavní úkol hudby posvátné.
Zpěv posvátný nelze nahraditi t i c h o u modlitbou anebo rozjímáním. Vždyt modlitba necení se od Boha ani vedle počtu myšlének, které v duši se rojí, ani vedle počtu slov, které ústy přetékají. Cenu modlitby určuje ryzost víry, vroucnost vděku, žár lásky, který duší hýbá a rtům výmluvnosti udílí. Nekají se zajisté poklesky množstvím slov, nýbrž srdcem skroušeným a vzbuzováním skutků nejryzejší a nejhoroucnější lásky. Vroucí dík, dokonalá oběti, úpěnlivé lkání bývá vyslyšeno od Hospodína.
Pravá p o b o ž n o s t sama od sebe budí se bezdečně zpěvem; zpěv pak navzájem rozněcuj e p o b o ž n o s t. Tak vzáj emně se stuptíují, bez ustání spolu závodíce jako dvě zrcadla proti sobě obrácená, v nichž obraz vždy hloub a hloub se odráží. Tak v liturgii slovo a zpěv prýští se z jednoho pramene. Slovo a zpěv vyvinují se vlivem téže myšlénky. Jsou nerozdílným celkem téhož slavnostního výrazu. Slova jsou volena pro tento nápěv, a nápěvy jsou voleny pro tato slova.
Slova a nápěvy zpěvu liturgického nazvíce zrodily se z, téže inspirace. Vňuknul je během věků Duch Páně v církvi přebývající. Setkáváme se s nimi v brevíři, mis-sálu a jiných knihách liturgických. Aby posvátná slova lze bylo zpívati, má k nim Církev své vlastní nápěvy, kterými ji ob-dařily osvícení biskupové se svatým Rehořem Velkým včele. Nápěvy tyto j sou tak nevyrovnatelně krásné, že zbožná mysl starých křestanů vnuknuti Božímu je připisovala. Jisto jest, že k posvátným slovům hodí se lépe a s liturgickým úkonem zasnubují se úžeji než kterákolivěk skladba moderních skladatelů. Vždyt vyjadřují myšlénky a city Církve samé a hýbají útrobami věřících mocněji, hlouběji, světěj i. Proto jim lid věřící tak snadno rozumí. Jest-li že pro stáří své tomu neb onomu na první pohled se nezamlouvají, při hlubším vniknutí pokročilejším stanou se brzy pramenem radosti.