— 52 —

I v úpravě a volbě této hypodorické mclodie počínal si Kom. přesně a vzorně. Praví-li Blahoslav ve své »Muzyce«, že »druhý ton« (t. j. hypodorická tonina) »jest sklad smutných a plačtivých zpěvu, k zármutku a mysli ponížené vedoucích«, platí to též o této niclodii Komenského. Jak mohutným bolen: zní obzvláště v posledních třech tak‑
tech, sestupujíc od hořejšího f až dolů na sextu plagálné kvarty, jež jest charakteri-~,tickým intervallem této toniuy! Jak mocně dere se odtud ostrým postupem celélio tonu a—h žádost duše za vyproštění ze všecli
teskností, vyznívajíc neukojena základním d tonem! Rovněž tak případně označuje Komenský hned s počátku truchlivou touhu nevěsty (církve) po ženichovi sestupem od základního tonu dolů na plagalnou kvartu, od níž ale opět případně vystupuje nevěsta až na sextu, zpomínajíc ženichovy lásky. A v této vyšší poloze i na dále zůstává, označujíc takto významně touhu svojí po poctě jeho políbení. Též ti•ídobým tempem celou notou na začátku vždy ostře akcentovaným tuto touhu ještě mocněji vyráží. V pravdě tut není ani jediné noty, ni jediného intervallu, ni jediné frásy neuvážené, bez náležiteho úmyslu a účelu souměrně a uměle volené a ustrojené! I osvědčil se Komenský mistrem skladby hudebné touto jedinou, na pohled nepatrnou melodií, již můžeme zároveti za vzorný příklad jeho vlastních pravidel skladby vystaviti a považovati. —
Na konec ještě jedné věci třeba do-tknouti. Jelikož Komenský pečlivým duchem přihlížel ke všemu, neobmeškal promluviti ani »o muzyce figurálné a na liu-(lebních nástrojích«, a odpověd dává i na otázku : »mělo-li by se jich ve shromáždění křestanských užívati, či nic?« Nebylat ani tato otázka již i tenkráte marna; nebol figurálný zpěv a nástroj ná hudba po-čínaly tehdáž více a více při bohoslužbě se šíi•iti a prostý zpěv vytlačovati. Hýbala proto i tehdáž ona otázka myslemi hudebníků v Cechách, a dotýkala se myslí Bratří tím mocněji, že Bratři již ode dávna vyloučili veškeru nástroj uou hudbu od své bohoslužby.*)

Viz, co di o tom L'randl ve ,Svétozuru,, r, 1882 na str. 547•

I vizme, jak ditmyshiě rorliodl Komenský též tuto spornou záležitost. Píšet: »Odpověd první: Stará církev (t. v starém zákoně) měla rozličné nástroje a Bůh to netoliko liboval, ale i poroučel v žalmu i5o. A v církvi svítčzilých v nebi také Jan v zjevení viděl harfy a citery (K. 5, 8, 14, 2., 15, 2.). Proč by tedy církev nového zákona, uprostřed jsúc mezi onou starou a tou budoucí v neb, muzyku sobé oškliviti měla? — 3) .1 po.iěvadž všecko, kde co jest, na chválu Boží obracíno býti má, proč ne také přeuslechtilý Boží dar muzylca?« — Však ačkoli Komenský připouštěl užívati nástrojů hudebních při bohoslužbě, přece nepropouští jakékolí liudby nástrojné, alcbrž užívání a způsob její náležitě obmezuje. Pravit dále: 3) »Však ne abychom bezdušným těm věcem na svém místě poctu Boží poroučeli, a b y se to místo naších úst a srdcí břinkalo a zvučelo: ale k naším živým hlasům to připojujíc, abynám všecko, co můž Pána Bolia chváliti, pomáhalo a duch náš i skrze to rozněcován byl. Abusum tolli necesse est, usum simul abjici non est necesse«.
Mnoho jest ještě toho, co vykládá Komenský o úpravě svého lcancionálku, z jehožto složení vydal svému národu počet, jako nikdo jiný.Lvláštč poučné jest, co vykládá o úpravě testu písní a o jejich rozdělení na starozákonné a novozákonné zpěvy, o vadách ve zpěvích tehdejších a j. Avšale účelem tolioto pojedrríní jest po-ukázati lilavně na hudební skladatelskou činnost Komenského a dosvědčiti, že i v této činnosti razil a klestil Komenský cesty nové, lepší, české. A že skutečně tak učinil a reformátorem české písně posvátné v pravdě byl, snadno nyní přiznáme a pi-isvědčíme. Tím více želeti jest nám toho, že po této jím upravené lepší cestě nekráčeli a nebrali se skladatelé kancionálů dále a výše, ano že pro mnohou nepřízei času téméř v úpiné zapomenutí upadla Komenského pravidla hudebné skladby písní. Na našem věku bude, by připojil se k jeho starému, ale platnému podání, a dokonal a dovršil, co v něm zůstalo ještě nepovšímnuto.