— 30 —

mezi pozdvihováním ? Již tedy z toho čistě praktického stanoviska jest oprávněna spasitelná a potřebná snaha, která k tomu čelí, aby žnovuzavedením latinského zpěvu chorálnílio zjednalo se střídání a místo pro modlitbu, pobožnost pak věřících opětným zavedením liturgie a dotyčným poučováním aby zase ve spojení se dostala s nevysychajícím zřídlem pravé pobožnosti, s modlitbou Církve.
S věčným a výhradním zpíváním lidu jest spojena i jiná nehoda, — s m u t n á jednotvárnost.
Víme všickni, že právě v liturgickém životě Církve ukazuje se »regina circumdata varietate« býti královnou rozmanitostí ob-klopenou, a že právě v tomto oboru objevuje se vnitřní velebnost a krása nevěsty Kristovy nejjasněji, kouzelnou mocí jímajíc srdce. Zpěv liturgický však jest královským hlásným, jehož hlas oznamuje a vysvětluje tu vznešenou rozmanitost.
Co se s tím stalo? Kam se poděla ta vznešená rozmanitost za vlády zpěvu obecného? Věčná jednotvárnost několika stereotypních, ve zdlouhavém tempu se plížících a k tomu i špatně zpívaných písní, — a to od mše pontifikální až ku mši zádušní, od adventu až k adventu ! A co se stalo s řadou vznešených slavností bezprostředně spojených se slavnou mší svatou, na př. se svěcením hromnic, popelce, palem, s obřady pašijového týhodne, zejmena bílé soboty? Dovolte mi o tom pomlčeti; jest to smutná kapitola.
Nemusí-li za takových okolností velebnost tak vznešené oběti škodu trpěti ? Může-li tam býti řeči o úchvatném, trvalém dojmu liturgie a roku církevního, kde o vznešené rozmanitosti bud ani žádného ponětí nemají, aneb vše jen zmrzačené znají ? Lze diviti se, že tam při zpívané mši svaté kostel bývá prázdný, když se tam ničeho neposkytuje, co člověka jemnou mocí uchvacuje anebo když se tam příliš mnoho vyskytuje, čím cit krasoumný se uráží, klidná pobožnost srdce se vyrušuje ? Lze diviti se, že duch materialistický s nezbytnými následky vždy více a více se šíří, když i služby Boží ne-dělní a sváteční jen v každodenním všedním oděvu zpěvu obecného začasté tak nehezkého se berou neposkytujíce nic ideálního, co by člověku smyslně naladěnému jako z vyššího světa vstříc znělo a jej vzhůru táhlo? Kéž by se konečně předce také porozumělo i v tomto směru znamením času a nezneuznávaly se déle snahy jednot, aby

bohoslužbě Církve katolické rár, ideální hájen a navrácen byl pěstováním nejideálnějšího z veškerého umění, církevním chorálem a zpěvem uměleckým. Cítí-li se i u protestantů toho poti-eba, aby zavedením zpěvu sborového smutná pustota a jedno-tvárnost ustavičného zpěvu obecného něčím přerušována, zavedením vážně-náboženské a co ještě více jest, klassické, částečně přesně katolické hudby církevní navštěvovatelům chrámů něco se poskytovalo, co by je dojímalo, povznášelo, do kostela táhlo a tam poutalo, — nuže, pak toto znamení času nemělo by se ignorovati tam, kde o to jde, obklopiti nejvyšší tajemství, ústředuí tajemství víry a života katolického, na oslavu Boží a k užitku lidem pati•ičnou, velebnou oslavou.
Jsem u konce. Kéž poznají se již všudy zásady tyto, jakož i cíl, k němuž se neseme ! Bud počátek učiněn, aby k platnosti přišly ! Hledáme o s 1 a v u B o ž í a s p á s u d uší, ale obé musí se právě chtíti a o to usilovati tolik, kolik člověku vůbec možno jest šetřením církevních předpisů, těsnou příchylností k Církvi, která jest nám dána za matku a učitelku. V duchu tom jsme jedno s autoritami církevními, jsme jedno mezi sebou. V tom duchu pracujeme na reformě a povznešení zpěvu posvátného. M i 1 u j e m e, c t í cn e, pěstujeme zbožné písně, které lid věřící při mnohých bohoslužebných pobožnostech rád zpívá a dle vůle Církve také zpív a t i s m í. Ale i zde chráníme se jednostranné obmezenosti vědouce, že není do-voleno zpívati písně tyto vždy a všudy i tam, kde toho Církev z příčin důležitých nechce. Nezapomínáme, ž e výš e n a d s u b j e ktivní mínění či národní zvláštnost musí býti vůle, zákon Církve, výše statek jednoty církevní, výše krása a jednota liturgie, ten velebný »opus Dei«, výše objektivní, kněžský a ideální ráz naší bohoslužby. Po tom se snažíme, to hájíme a znovuzřizujeme pěstováním zpěvu církevně předepsaného, zděděného a schváleného, po-učováním a naváděním věřících, aby přidržováním se starého, Církví schváleného zvyku, ovečky Kristovy nelačněly a velebnost svatých tajemství škody netrpěla. Abychom toho dosáhli, pomáhej Bůh za mocné přímluvy sv. Cecilie.