— 29 —

p r o t i němu; dobře však z toho vyplívá, že obecný zpěv, zmocní-li se liturgických responsorií, — co po pře-konání nepatrných obtíží nemožné není —, jest k tomu způsobilým, aby myšlénka apoštolské bohoslužby zase oživena byla.
Byl by na omylu, kdo by d ě j i n y v ý-vinu zpěvu obecného stotožňoval s užíváním jeho při slavné mši svaté. Zpěv obecný již po staletí byl zaveden v kostele a mimo kostela a dospěl již k velikému rozkvětu, aniž by se na to pomýšlelo, aby byl zaujal místo zpěvu liturgic k é h o. V bohoslužebném životě Církve katolické užívalo se ho nejméně v témž rozsahu, jako později u protestantů bylo a jest; a stalo se tak bez ujmy latinské zpívané mše a nešpor. Jest rovněž nepopíratelno, že a2 do konce m í n u l é h o století přednost latinského zpěvu chorálního nebyla popírána a že byla chráněna církevními předpisy od biskupů, byť i zde a onde jednotlivé zpěvy v jazyku národním z nouze při slavné bohoslužbě se byly vetřely, tak že skutečně až do oné doby ž á d n ý s bezčetných zpěvníků nevystoupil s p r a e t e n s i, aby „mše v jazyku národním” ku zpívané mši svaté na-bízel. Na obhájenou práva jak chorálu, tak zpěvu obecného stávalo prostředku v na-řízení zcela správném, že tam, k d e z p í-vanou mši nelze konati vedle předpisu se zpěvem chorálním neb v í c e h l a s n ý m, dlužno sloužiti mš`i tichou, při které má zpívati se píseň obecná dle rozličnosti dob roku církevního. Posléze dlužno uvážiti, že právě od té doby, kde proti vůli věřícího lidu pokoušeli se zde a onde o násilnou samovládu zpěvu obecného, písni lidu nastala doba úpadku a ponížení, ze kterého dosud nepovstala. Snad jest to spravedlivý trest za neposlušnost a přepych onen.
Z úvahy této jest výsledno : Jest-li zpěv obecný staletí trval a květl vedle latinského, aniž by mu byl kdo upíral přednost jakožto zpěvu liturgickému, také v době přítomné musí se tak díti. Mizí zároveň obava, jakoby znovuzi-ízení resp. podržení latinské slavné mše svaté muselo býti na zkázu zpěvu lidu a ku škodě života náboženského.
Jediná námitka, ]sterá se činí, snadno bude vyvrácena. Namítají : »Nemáme již takové rozmanitosti a bujarosti života náboženského, jako v době staré. Dnešního dne přestává velká většina na nedělní zpívané mši svaté, anebo na pouhé tiché mši. Tu

tedy není radno, aby se lidu bral zpěv obecný, proto že by lid jinak zřídka do kostela chodil, anebo vůbec by choditi pře-stal.«
Jediná tato námitka snadno se vyvrací. P ř e d n ě naprosto není pravda, co se tuto předpokládá. Za druhé nejsou v obyčeji liturgické funkce jako na př. nešpory v krajinách zpěvem obecným ovládnutých, o kterých tuto se mluví, nýbrž bývají tam v obyčeji pobožnosti s lidem diecésními zpěvníky nebo kancionály stanovené, k t e r ý m i s e h ý b a t i n e m á a které písni církevní tolik volnosti dopouštějí, že zpěvu obecnému zpívanou latinskou mší se nikterak neuškodí. P o s l é z e nelze naprosto pochopiti, proč by zase nemělo platnosti nabýti dřívější, právě tak rozumné jako praktické ustanovení, aby zejména v osadách menších v obyčejné neděle obmezily se na tichou mši s kázáním a zpěvem obecným, latinská pak zpívaná mše svatá aby alespoň na svátky k platnosti přicházela.
Jsou-li dějiny učitelkou života, učme se z nich pravdě, že zpěv obecný m ů ž e ob-státi, aniž by latinskou zpívanou mši oku-poval, ba že jemu samému 1 é p e a č e s tněji to sluší, je-li úctivým synem ctihodného právě katolického zpěvu chorálního, než když proti vůli matky osobuje si samo-v l á d u ve s v a t y n i. Učme se dále, že spupná samovláda nebývá bez škodlivých následků, které odrozvážných mužů brzy již poznány byly a dnešního dne sotva opravdově upírati se dají.
Tím přicházím k praktickým úvah á m. — Dle sv. Tomáše jest účelem zpěvu církevního, »ut mens infirmior (per cantum) ad sensum pietatis assurgat«, aby srdce ku pobožnosti povznešeno, v nábožnosti posilněno bylo. Podstatou pravé pobožnosti jest tedy hluboké vnitřní pojmutí tajemství víry a spolužití s nimi. Pravá pobožnost srdce může jen tam se dařiti, kde duše a srdce ponořuje se v tiché uvažování a rozjímání tohoto tajemství. Kterak lze však tuto pobožnost a nábožnost buditi a živiti, když celé množství navštěvovatelů kostelních, mladý a starý, velký a malý, od i oletého školáka až k 70leté stařeně rok co rok k nedělní zpívané mši svaté jako ku všední bohoslužbě píseň obecnou od počátku až do konce ze vší síly zpívá a pak kostel opouští, aniž by se byli jediný otčenáš pomodlili? Ba, jaká musí býti i tichá modlitba těch, kteří sami nezpívali, když často tak hřmotný zpěv celého množství je obklopujícího, trvá po celou bohoslužbu s malinkou přestávkou