sekraci.« Po návratu k oltáři zazpívali s podobnou zbožností Panáe linqua.
Bylo po slavnosti. V hlubokém po-hnutí a v radostném rozechvění rozcházel se lid mlčky. Třídenní pobožností za-bránilo se mnoha hříchům. K.do za těch dní klečel před trůnem Beránkovým, nedopustil věru, aby v rodině jeho děla se urážka Jemu hříšnou rozpustilosti masopustní. S pobožností takovou snáší se jen zábava nevinná, as taková, jaké

jsem po dva večery, v neděli a v pondělí, svědkem byl. »Zítra pújdeme do divadla a pozejtří na ples,,, pravil žer-tem J. M. B. po prvním uvítaní. A šli jsme po oba večery — k hluchoněinýin. Jsou ústavy lásky křestanské druhou jeho residencí biskupskou. Uvítání ti hluchoněmých podobalo se onomu, o němž krátce jsem se zmínil při po-pisování slavnosti intronisační.
(Dokos ení.)

Smí-li při zpívané mši suté zpivili se jazykem národním ?')
iZeč P. Selbsite due 6. zái'í ISS3 v Monstru u sjez,lu je,lnut cccilsk.ých. (Dokoučeuí.)

Přecházím 1: d ě j i n n é ú v a z e o tomto předmětu.
Byly činěny rozličné pokusy, aby užívání písně obecné historicky se odůvodnilo. Podotýkám, že nám zde jde opětně jen o zpěv obecný v řeči mateřské při zpívané mši svaté ; nebot oprávněnost písně obecné o sobě a mimo zpívané mše svaté z dějin dokazovati bylo by skoro zbytečností, ji pak popírati šílenstvím.
Dokazovalo se to dvojí cestou : jednalo dovoláváním se domělého užívání prvotní Církve za prvních věků, jednak tvrzením, že užívati zpěvu v řeči mateřské při zpívané mši sv. j est p o s t a 1 e t í o p r ávněným z vykem země naší, což po-tlačiti bylo by nemožné a nespravedlivé. Uvedu jen některé události dějinné, jejichž důvody vyvrátiti nelze.
Ceho především v prvních stoletích křestanských se užívalo — řekněme až do času Rehoře Velkého (Goo), od něhož liturgie v nynější podobě podstatně se odvozuje — tíin nikterak se nedokazuje, co by ve pro-spěch zpěvu obecného sloužilo. Netřeba nám zde dovozovati, že tehdejší zpěv 1 i t u r-g i c k ý n e b y l nikterak v hlavní věci obecným zpěvem ve smyslu našem, jak někteří obyčejně si představují, nýbrž byl zpěvem responsorním. Odvolávám se zde k vůli stručnosti na bezpečnou autoritu Dr. Probsta, ktery' v bádání svém o »liturgii ti-í prvních věků« dodělal se výsledku, že lid tehdáž n e b y 1 v í c e při liturgii č i n n ě súčastnén než n y n í a že většinou byl přítomen t i š e s e m o d 1 e. Neliledě k tomu, nedostává se našemu zpěvu obecnému, kde clice zastupovati místo zpěvu litur‑
*) Viz >Cyrill« ruč. a, str. S3 :t 75

gického, právě tolio, čím zpěv oněch století, pokud lid vůbec se ho účastnil, tak velice se vyznamenával. Ne-dostává se mu právě toho, co b y 1 o n e jvniternější podstatou jelio a co sv. Otcové s takovou nadšeností velebili. To jest tak pravdivé, že by se dala věc zcela obrátiti a z výroků sv. Otců ukouti právě nejostřejší zbraii proti oblíbenému zpěvu obecnému při slavné mši sv. Směle lze tvrditi, že starým liturgiím — a římská k nim předcc též se čítá — jakož
i výrokům Otcit ta myšlénica naprosto byla cizou. Nebylo aui možno, ani dovoleno, aby osada při nejsvětější oběti s h r o-m a ž d ě n á kolem svého pastýře, biskupa či kněze, v hlasité společné modlitbě či zpěvu směla se odlučovati od toho, co onen či kněžský sbor pěvecký intonoval a k čemu
j e v y z ý v a 1. Ze osada mohla by pi•ednášeti modlitbu (zpěv) svou veřejnou, společnou neodvisle od kněze obětujícího, ne-starajíc se o modlitbu (zpěv) jeho, jest ze stanoviska onoho času myšlénkou tak ne-možnou, že naopak dle tehdejších názorů vlastní podstata zpěvu církevního a vznešená cena jeho právě na tom se zakládala, aby jím ode v š ech účastníkův při nejsvětější oběti v jednotě s biskupem Kristus jedním srdcem a jedněmi ústy opěvován byl, pak aby modlitba s oltáře se vznášející jimi po-tvrzována byla a posléze aby vnit~ní jednota a vzájemný poměr mezi knězem a lidem zevního výrazu d o c li á z e 1. Z toho tedy patrně nic nevyplivá ve prospěch obecného zpěvu pi•i slavné liturgii, nýbrž všechno