— TO —

T zní jako t v našich slovech: tato, tentýž, před každou samohláskou vyjí-maje i; pak před každou souhláskou: n. p. confiteor, et especto, vitatn, venturi, tacdium, trinitas.
~. S mezi dvěma samohláskami vy-sloví se jako naše z v slovech zatím, sezení; n. př. Jesus, Isac, miserere, ecclesia, visibilis.
Vždy jindy zní s jako české s; nikdy však nemá se vysloviti jako š; protož chybně a nepřirozeně čte a zpívá se špiritus, a~perges, epištola, šcandalum, epišcopus, kutum, místo : spiritus, asperges atd.
6. Qu zní jako kv v slově kvíleti; n. p. qui, quae, quoniam.
Tím by mohla asi odbyta býti otázka dobré výslovnosti. Avšak nevyrovnatelně těžší zůstalo by zvláště pro toho, kdo jazyka latinského mocen není, správné čtení jednotlivých slov dle pří-zvuku, kdyby i v nejnověji vydaných missálech, breviařích, agendách a podobných obřadních knihách církevně approbovaných v každém tři- a více-slabičném slově ostrou čárkou vyznačena nebyla slabika, na které přízvuk spočívá.*)
Dvouslabičná slova mají vždy pří-zvuk na první slabice, a proto nejsou onou čárkou opatřena.
Jednoslabičná slova nemají žádného oznaku přízvučného, poněvadž každá z nich má svůj přízvuk a samostatně vyslovena býti má; kdežto v češtině jedno- i dvouslabičná předložka při-zvuk na sebe táhne; n. p. nrí zemi, za lidi, ít Boha, přéde mnou, óde mne atd. ; jedno- i dvouslabičné náměstky pak bývají k předcházející předložce neb k časoslovu přitaženy a přízvuku zbaveny ;

') V starších vydáních oněch knih vidíme nad některými slabikami místo ostré čárky circumflex na znamení, že takové slabiky mají prodlouženěji vysloveny býti; n. p. factórem, filióque atd.

n. p. déjž mi, óbětujeme ti, módleme se, narodil se, pró sebe atd.
Zbývá ještě obrátiti největší pozornost k tomu, kdy přízvučná slabika dlouze a kdy krátce čtena býti má: k čemuž doporoučím následující pravidla:
r. IednoslaLičná slova čtou se nazvíce krátce jako naše: lid, syn, ty, on, al', tam, pak atd.; n, p.: pax, cor, nos, vos, at, est, sunt atd.
Dlouze jako česká slova: mír, já, sám, vyslovujeme: me, te, se, re, tu, hi, hae, quae, qua, quo, prae, vae a podobná.
DvouslaLičn,í, slova vysloví se dlou.,-e, jako naše : Hrálo, déle, včřim, víno, moře, vůbec, louka atd,, když slabika samohláskou neb dvouhláskou jest, neb když na samohlásku vychází, a se, sp, st. ps a x nenásleduje: n. p.: Agnus Dei, credo, unus, dona nobis pacem, di-gnum, aequum, coelum, lauclo, rtufer a podobná.
Proti tomuto pravidlu krátce, jako naše: sobě, tobě, jemu, tato, zní: ntihi, tibi, sibi, sicut, ibi, ita, vita, ubi, uti
po česku : jako, uti dlouze znamená: užívati.
Přízvučně ale krátce čteme první slabiku, když končí souhláskou, aneb když druhá slabika s ps, se, sp, st a x začíná; n. p. salve, terra, virtus, propter, culpa, esca, hospes, scripsi, disit atd.
Sluší dobře rozeznávati mezi vale
a valle, panic a pannis, misi a ntissi.
3. TrojslaLičnú slova mají přízvuk na první neb druhé slabice. Je-li přv,zvtck a délka na první slabice, vysloví se slovo jako naše: chváliti, věřiti, příroda,
doufati; n. p.: facies, genui, Jilius, Ttodie, éx íttero, quaesumus, gaudium.
Krátká slabiku s přízvukem zní jako v našich : plakati, vysosti, žebrati, kopati, zcvtříti ; n. p. canticum, tetttpora, virgine, conferens, fnndere.	(1'ukračuvúiií.)

Obecná Jednota Cyrillská.
Cechy.
Arcidieeése Pražská.

Vikariát Liboeký.
Z BubenČe. (Cyrillská ,jednota). Za příčinou potvrzení stanov c. k. místodržitelstvím svolána dne to.

února 1584 druhá valná hromada, kteréž se súčastuil zpěv, spolek ~~Kus,~ z lIole~u%ic, I,terýž co korporace k Cyrillské jednotě v Bubenči přistoupil.