zná dítky své poučovati a poutati ne-jen slovem, ale i skutkem. Slovo obřadem vtělené zdvojnasobňuje dojem a zůstavuje v duši památku trvalou, koná-li se vše tak, jak Církev předpisuje s náležitou přípravou. A dělo se tak při konsekraci v seminářském kostele s pietou a vroucností. Bohoslovci vžili se v úkoly jim svěřené. Veškeré obřadní akce rozlušfovány jsou správně, zpěv pak celé jednání doprovázející přednešen jest mistrně. Zůstávám na tom, co jsem hned po konsekraci bohoslovcům řekl: »'Lpívali jste tak, že již si ani lépe nepřeji!« Ta radost stojí za tu několikaletou práci. Setba vykvětla a dozrála. Nic se neztratilo.
V seminářském kostele zpívají v š i c k n i bohoslovci bez výmínky a to výhradně chorál; Chorál — oficielní zpěv Církve katolické — má zde bezvýminečné panství. Tak to sluší seminářům, jako klášterům. Ve velkých kommunitách církevních nemá se ani jinak zpívati. Emausy a seminář konají svou povinnost. Obě budovy jsou školami chorálu. Ač v semináři nelze tolik času věnovati chorálu jako v Emausích, při lásce a chuti docílilo se přece mnoho. Sám nejdůst. pan opat emausský — tedy kompetentní soudce — hned po konsekraci velmi pachvalně o chorálu seminářském se vyjádřil Le nejdůstojnějšimu panu biskupovi bohoslovci velkou radost způsobili, netřeba se ani zmíňovati. I Jeho Eminencí byl z toho nemálo potěšen a pochvala jeho zněla velmi příznivě.
Den konsekrace biskupské byl šfastný a radostný. Zapomnělo se skorem obecně na brzké loučení. A tak radost zármutkem nebyla skalena. Teprve při ak a d e mi i, kterou bohoslovci uspořádali na rozloučenou milovanému rektoru — biskupovi, počalo na mysl přicházeti, že ho ztratíme. Byla tu slavnost rodinná, ale velkolepá. Toho večera se ukázalo, jak umí osvědčovali se láska v prsou mladistvých zrozená. Bohoslovci stáli jako dvě řady vojska ve velkolepém refektáři, očekávajíce toho, jenž jim byl otcem. Koberci pokryli ulici, kterou bráti se měl. Srdečně jej uvítavše zpívali pak, deklamovali a hráli na nástroje tak pěkně, že dlouhý program krátkým býti se zdál. Zdařile zpívali, zdařile hráli, zdařile básnili — své vlastní básně. Ba i ta podobizna oslavencova ověnčená a ozářená byla dílem jednoho z nich.

Ukázalo se, jak utěšeně možno žíti v semináři. J. M. rejd. pan biskup hlasem pohnutým jim děkoval.
I3y1 to poslední zásvit radosti před smutným loučením se. V sobotu z rána naposled doprovodili jej v průvodu do kostela, pomodl'li se tu dojemné Itinerarium clericorum, načež otec žehnaje své milé opouštěl. S chrámu seminářského odešel do své biskupské kathedrály v Budějovicích, kde odehrálo se d r u h é j e d n á n í dějství církevního.
Vypravovateli dne tohoto zle ještě nebylo. Loučení ještě mu nenastalo, nebot doprovázel toho, s nímž ostatním již bylo rozžehnati se, do Budějovic. Na nádraží přišli dáti s Bohem poslední přátelé. Vlak se hnul, slza v oku se zatřpitila, ruka biskupská milé Praze na rozloučenou žehnala. Cesta míjela rychle a utěšené za rozmluv a modliteb. Ob čas železniční vagon proměněn jest v kapli. Církevní hodinky vesele se konaly. Nejdůstojnější pan biskup byl hebdomadářem, my ostatní — spirituál pražského semináře, biskupský ceremonář a vypravovatel — byli jsme chórem.
Na hranicích diecése své se zbožnou vroucností vzýval Ducha Svatého. Veni, Creator Spiritus,
mentes tuorum visita,
imple superna gratia,
quae tu creasti pectora.
Hluboce pohnuti modlili jsme se střídavě vznešený hymnus, jejž vele-pastýř na prahu diecése své příslušnou modlitbou církevní zakončil. Ví, odkud prýští se pramenové světla i života, svolávaje s nebes dary sedmerotvarné, které Utěšitel na vyvolenou nádobu hojně vyprýští.
Jak utěšená byla to cesta! Na stanicích přisedalo do vlaku duchovenstvo a diecesáné k nastolení do Budějovic se ubírající, radostně vítajíce a pozdravujíce svého biskupa. Na Hluboké očekával jej J. J. kníže Schwarzenberg, učitelstvo se školní mládeží, četné banderium na bujných koních, zastupitelstva obcí a spolků, úřadnictvo knížecí a četné davy lidu. Ve vítězoslávě odvezli si jej na Hlubokou, odkud z rána do sídla svého dorazil.
V Budějovicích již za jitřního šera bylo živo. Spolky a jednoty s vlajícími prapory chvátaly na místa jim vykázaná. Celé okolí spěchalo do města, aby uvítalo svého velepastýře. Vše hrnulo se ku kostelu sv. Václava, odkud průvod