-- 21 -

připomínáme, že položíme-li veskrz v 3. a 4. tónu fis, přejde zcela v tóninu aeolskou a hypoaeolskou :
c-f s-g a-li-c-d-e , a-li e d-e f-g-a
Tyto dvě stupuice jsou v podstatě úpině stejné, any mají půltóuy na témž místě : od druhého tónu k třetímu, pak od pútého k šestému. Nejinak tón sedmý a osmý stane se tónem jonickým a hypojonický m, vložíme-li veskrz místo f tón fis
c-d-e- f g-a-Ia c.
Uzuáme-li tedy příklady Schlechtem uvedené za tóninu aeolskou a jouickou, stane se zbytečnou celá theorie o užívání fis v 3. a 4., pak v 7. a 8. tónu. Jen mimochodem zmínil se Schlecht o jonickó tónině v uvedené Cecilii 1878, pag. 70., s náležitou však píli tu včc nerozebral. Možno ovšem také, že zpěvy přvotně mixolydické (7. tón) později proměněny byly v jonické tím, že všecky tóny f se změnily ve fis. Tak i nápěvy ně-které prvotně lydické a hypolydické později staly se docela jonickými a hypojonickými, protože místo h u nich veskrz zavládlo b rotundum. 0 této změně nápěvů prvotně lydi‑
dující. Schlecht odvolává se na VIII. katit. Mikrologu Guidonova. My jsme v té kapitole nenašli žádný doklad o diesi, spíše jest nám důkazem, že Guido v prali samostatnost tóniny aeolské a júuické uznával. Radíc Guido v ta kapitole, aby zpěvy na základnici D zbudované, užívají-lip rotundum (= hea) raději o kvintu výše se psaly, tedy v tónině A. Ncní také zajisté tónina D s rotundum nic jiného, než tónina aeolské:
( d e^f-g a^b-c d. 1j a-h-c-d e-f-g-a.

ckých v jonické zmiňuje se též Glarean. (Do-dek. lib II. cap. 20 )
Může se udati ještě zvláštní příčina, proč konec nápěvu v rukopise kapitolnim psán jest o tón niž, než začátek; kteráž příčina dost se podobá pravdě. Mělt snad konec být na-pomenuti zpěvákům, aby též začátek nápěvu o tón níže zpívali a tedy aby začali tónem c. Tak získali na příslušném místě tón es a vyh.uuii se diesi fig. Scblecht připomíná (v Cecilii IIermesdorffově 1878 st 77, poznámka), že podobný úkaz často vyskytuje se v starých rukopisech. Tolik zdá se mi že jest téměr jisto, že počátek jen z té příčiny byl o tón výše transponován, aby na místě vytknutém označen byl půltón. Umí-li snad někdo z čtenářů lépe vysvětliti odchylku kapitolnfho rukopisu, ať sdělí svůj výklad neotáleje.
Začátek sekvence uveřejněn také P. Konrádem v Cecilii Lehr.erově 1879 čís 5. se starým českým textem, jehož počátek tu otištěný věrným jest překladem latinské sekvence Abaelardovy. V nápěvu položeno na jednom místě > quadyratum (b)
než nejsil-nějšf ho své-ho
Lehner u slov „poslal posla svébo” klade tu V rotundum (hes), s čfmž srovnávají se všecky prameny námi prohlédnuté. Chtíce na tom místě uhájiti 1z, museli bychom při-pustiti tam tritonus velmi drsný, protože tón F jest tu kadenci, následující pak slovo za-číná rovněž tónem F. Pochybuji velmi, že se tu kdy zpívalo ) durum h); rukopis kapitoluf aspoň dost zřejmě ukazuje, jak po zději shledáme, že nápěvy sekvence „Mittit' složeny jsou v jonické a hypojonické tónině o kvintu niž transponované, kdež pak veskrz musí se zpívat J rotundum (= hes). 0 celé té věci pojednáme obšírněji přfšté.

Cyrillská Jednota.
Arcidiecóse Pražská:

Stará Boleslav. (Cyríllská jednota farní.)
Dne 2. t. m, konala se na probošství
Staro-Boleslavském u vysoce důst. p. probošta
Msgr. Josefa Hlaváčka porada, jejížto před‑
mětem bylo zaraženi Cyrillské jednoty farní.
Porady zúčastnili se kromě jmenovaného p.
probošta, vdp. děkan kapitolní Karel Hyna,
vdpp. kanovnici Josef Breišl a Fr. Srdinko,
sousední dp farář vinořský Š. Bejvl, místní
kaplan vp. Josef Křfž, ředitel kůru p. Pražák

a varhaník p. J. C. Sychra. Pomčry hudební jsou v městě pro církevní hudbu velmi přfznivy. Stává zde dvou zpěváckých spolků, mužského a dívčího. Členové obou stanou se účinkujícími členy jednoty cyrillské, tak že bez nezuázf ihned do života vstoupí výkonný sbor, který pěstovati bude hudbu liturgickou. Jelikož p. ředitel kůru a varhaník jsou cvičiteli obou spolků, vzájemné dohodnutí se jest velmi snadné. Aby pak sboru pěveckého stále