rorátnf zpévq v původní jejich formé spojenými sbory kostelními od sv. Vojtěcha, svatého Dw•ha, z Karlína od žáků školy pěvecké při Akademii, které úhrnem tvořily velkolepé těleso vokální 160 hlasů čítající. Kostelní tento a staroliturgický zpěv osady spracoval věrně dle kancionáln Králohradeckého Ferdinand Lehner; harmonisace čtverohlasů pochází od řiditele chrámové hudby J. Fbratera. Prvnější byl dirigentem celku, poslednější doprovázel na harmoniu varhany zastupujícím. S těží se dá určiti doba původu skladeb stejně pamětihodrých, jako velezajímavých. Jen přiblížně lze určiti, ják dalece nazpět sahají. Výrazným a nyní ještě bluboce dojímavým a pozbnznjícfm zpěvům mohútné původnosti a věřící vroucnosti vtisknuta jest pečeE umělecké doby dávnominulé ve smyslu do-mácích dějin kulturně historických velezajímavé Některé modnlatorní tahy s moderními postupy souhlasící zde nikterak závažnými nejsou, aniž jakýmkoliyěk pochybnostem místa dávají; nebot har‑

monisace míst vícehlasých s patrným úspěcÍxenf obratně sleduje podstatu hudby staré Také jest známo, že skladatelé nyní žijící, aby si zachovali zdání původnosti za našich dnův tak těžce dostižitelné, rádi a úmyslné utíkají se ku zvláštnostem zásad dřívějších, čímž jakousi podobnost snadno lze vysvětliti. Také se pochopuje, že zpěvy pro bohoslttžbn určené, přednášejí-li se v jednom tahu při veřejné slavnosti, která není vlastního rázu církevního, nikdy nemohou poskytovati takových vnad rozmanitosti, jako při podobných produkcích zvykem bývá, byt by i Unisono s vícehlasností se střídalo a přednáška brzy tomu, brzy onomu aneb veškerým smíšeným hlasům se svěřovala. A přede i na tomto místě neminuly se zpěvy dojmu hlubokého a trvanlivého, v podstatě jejich sídlícího a to tím méně, když provozováuí velmi dobrým nazvati sluší a výkony všech spolmíčinknjících veškerou chvála za-sluhují.	P

Pěstování zpěvu církevního.
Diecése KY-álOvéhradeCká.

Z Hradce Králové.
Když jsem četl loni ve 4. čísle „Cecilie” stručnou poznámku o uprázdnění místa řiditele kůru katbedrály Králové Hradecké, nemohl jsem se při vzpomínce na minulé doby ubrániti trpkému úsměvu. Měl jsem v čase svých studií gymnasijních dosti příležitosti, abych důkladně poznal směr, jakým se tehdy nesla hudba v krásném tom velechrámn, a ač nemohl jsem se ubrániti výroku: „Veni, audivi, judicavi” — tož jsem na druhé straně příšerným oněm produkcím zase díkem zavázán; onyE naplnily mne hlubokým opovržením k celému směru světáckého šlendriánu v domu Páně provozovaného, a vzbudily ve mně rozhodnou vůli působení proti tomuto šlendriánu, působení k znovuzrození chrámu důstojné posvátné hudby církevní. Nebudu široce líčiti ono — Bohu díky — minulé řemeslování ; bylot v S. čísle „Cecilie” dosti ostrými tahy nastíněno, a vystavěn mu tu nehynoucí pomník — ovšem ne slávy, nýbrž spravedlivého posmě.;hu a zasloužené hany. Byla to v pravdě „ohavnost, anaž stála na místě svatém.” Nepřeháním; byla to v skutku ohavnost a plodila ohavnost každodenně, vyháněla věřící lid z chrámu, odnášela zbožnost ze rtů i z duše jeho, spravedlivou nevolí a zlořečením pinila srdce všech — plodila všudy hřích a nepravost; budiž o ní dosti povědíno; at dřímá v zaslouženém odpočinku s celým tim haraburdím chřaptivých kotlů a vřískavých polnic. —
V témže 8. čísle „Cecilie” v článku ,Musica sacra a diecésní jednota v Hradci Králové« uznána byla volba řiditele kůru i varhaníka kathedrály naší za štastnou. A dnes již s oprávněnou nadějí výrok ten stvrditi možno, dnes již říci možno, že

výhra jest naše. Přátelé hudby posvátné těší se již z odpravení starého šlendriánu. Schátralá stařena odstoupila místo své dítku andělsky krásnému; jest sice ještě v plenkách a mine nějaká doba, než odroste a odchováno bude v čistou, krásnou, nebeskou bytost, však to nejdůležitější stalo se již : ono se zrodilo a zdravé jsouc při životě se zachová, ano ošetřováno jest neunavnou péčí řiditele kůru, p. Nešvery, a varhaníka jeho, p. Ullmanna. Dnes již možno říci, že tito pánové nezklamali naděje přátel hudby, posvátné, že nezklamou všeobecné důvěry v ně skládané. V p. Nešverovi nalezl kůr kathedrály naší té energické ruky, po jakéž s krvácejícím srdcem vzdychal, ruky, která dovede organisovati a říditi, — v panu Ullmannovi nalézly var-hany obratného mistra, jenž na nástroji —celkem chatrném — dovede vyvoditi zvuky důstojné místa posvátného.
U obou pánů naskytuje se vlastnost pffiaflivá; neschází ovšem odpůrců, kteří s okem zasmušilým a s němým úžasem sledují obraty, kteréž se na kůru dějí, a se značnou porcí nedůvěry hledí vstříc zavádění reformy hudební; však doufáme, že i u těchto bolestné vzdechy po minulých dobách časem se utíší a že celým srdcem přilnou k směru novému. Jest s podivením, kterak se v nich tak pevně zahnízditi mohla láska k provozovanému šlendriánu, však zřejmo z toho, že dlouhým zvykem i nepořádek sobě člověk oblíbí a že domnívá se, jakoby ani jinak býti nemohlo, než aby nestoudná nevěstka nečistou ohavností naplňovala dům Nejčistšího. —
Však na druhé straně s netajenou radostí jest nám vyznati, že většina obecenstva, a to zvláště obecenstva hudebně vzdělaného, se zaváděním re-formy souhlasí. P. řiditel kůru všestrannou laska-