— g0 ....

ku spánku dlouhému. Tam u prostřed velebných síni Svato-Vítských jej uložili. Na Hradčanech královských, kde na skále strmí skála k nebi se zdvihající — první svatyně milené vlasti, odkud vévodí městu a zemi. Tam vévodu uložili. Král sám sobě postavil královský palác, ve kterém odpočívá. A podle hrobu jeho hroby světců vlasti. U svat. Víta odpočívají králové a světci. Beati, qui in Domino moriuntur !
U světců oslavuje se smrt jejich, zrozeny pro nebe, vejiti duše do příbytku Otce věčného. Otec vlasti odešel k Otci světel. Národ český považuje Karla, miláčka svého, za světce. Králem byl a světcem se stal. Živ byl způsobem světců. Miloval lid svůj způsobem světců. Hned vedle Václava svatého klade Václava Karla. Národ lásku oceňuje. Proto tak nadšenými slovy opěvá moravský básník smrt Karla IV. S básníkem cítí národ celý. Pěvec pouze pronáší, co v útrobách národu, na dně duše, přebývá. Pěvec jest věštcem a zástupcem lidu. Representantem jest rodiny v záležitostech ideálních. Lidstvo má ještě své ideály. Národ křestianský, pokud až dosud hmotě se neoddal, má své pěvce. Kde již jen hmota platí, tam pěvců není. Na moři mrtvém ptáčků zpěváčků není, na břehšeh tráva se nezelená, kvítka nekvetou. Národ český má až dosud ideály. Hlas pěvců ještě nedozněl. P í s e ň ještě neumlkla.
Ký div! že odbor hudební Akademie křesEanské písní oslavil smrt ideálního krále, písní 5001etou, písni, která Karla IV. viděla, písní, která nám po něm zůstala.
Akademie křesCanská nemohla tuším oslaviti památku Otce vlasti lépe, než-li — písni jeho. I kdyby nebylo Balbíuova svědectví, že „Rorate” a „S a 1 v e” jsou dí-lem, která nám zůstavil Arnošt z Pardubic, rádce a přítel Karla IV., odlesk a ozvěna duše zpřizněné, vnitřní důvody již samy mluví za starý původ „Rorate”. Píseň tak pádného slova a jadruého nápěvu mohla zroditi se pouze v době úpiného zdraví národa. V dobe úpadku giganti se nerodí. Jen doba slávy vydává takové ovoce. Přesládlou píseň plody pokolení přesládlé. „Rorate” mluví za sebe samo. Mát sice mnohá melodie na čele vtisknutou pečeti ještě staršího původu, pro jednoduchost svou pohybující se v objemu pouhé kvinty a vsazena jest co dobrá perla do věnce písni Marianských, celek však stliví se známkou jednoty k tomu poukazující, že jedny ruce vše v jedno shrnuly, upravily a dopinily látku bohatou. Vzácné dílo utkáno jest tak pevně, souvisle a jednotně, nit k níti,

barva k barvě, zlato k zlatu druží se tak směle, půvabně a rozmyslně, že celek stkví se krásou harmonie, ušlechtilosti ornamentů, veselou rozmanitosti barev. Jako tkané čalouny z doby rozkvětu toho uměni, tak pojí se v „Rorate” vnadná tkanina různých chorálů a písní v pásmo jedno vynikající rovněž půvabem, jako důmyslem. Všímavý pozorovatel s utajenou radosti spatřuje v tom díle vzácném, jemuž vůbec podobného není, psa 1-modii církevní přenešenou na půdu národní. Sbor mansionářův u svat. Vita Karlem IV. založený dnem i noci chvály Marianské opěvující milým střídáním ž a 1 m ů, přerušovaných krátkými průpovědmi a n t i f o n, zde látku podal i způsob zároveň důmyslnému skladateli. Hodinky kněžské tuto pře-měněny jsou na hodinky obecné. Latinské Officium parvum ke cti nebes Královny stalo se vzorem ,Roráte" ke cti nepoškvraěné Panny Marie. K něž i k tomu zřízení pro-zpěvovali psalmodii vedle obecného řadu chorálního, pro lid psalmodie církevní proměněna jest ve střídavý a tudy rovněž dvousborný řád zpěvní chorálu s písní. Chorál na půdě obecného zpěvu českého representuje antifonu, píseň rorátní jest volným, řekl bych poótickým přenešením žalmu. Bývalá a n t i f o n a, složitá a nesnadná, od cvičených zpěváků církevních přednášená, zde v antifoně zpěvu obecného — v chorálu r o r á t n Y m — na jednoduchou míru uvedena jest, aby přístupnou, pochopitelnou a ku zpíváni snadnou byla lidu věřícímu. Žalm ale nacpak příliš jednoduchý a v jistóm ohledu jedno-tvárný (recitujícímu knězi, jemuž jest recitování neb pěni jeho předepsáno, ovšem jedno-tvárným není), pro lid upravil se v p i s e ň rorátni, poutavou větší bohatostí a rozmanitostí nápěvu a vázanou řečí obsahu.
Obecnému lidu neodporučovalo se zpívání jednak nesnadných pro uehudebuíka antífon, jednak dlouhých žalmů formou jedno-tvárných, obsahem příliš vysokých ; a proto důmysl velikého skladatele „Rorate” s p o p ularisoval antifonu v chorál, žalm v píseň. Stará toniny církevui zůstaly sice i zde v platnosti, duch chorálu všeobccně církevního přešel však na půdu národuí. Sponnlarisované autifoně — chorálu r o r á t-ní m u — dostalo se tvaru rhytmicky sice nevázaného, ale velmi prostého, tutéž neb podobnou myšlenku hudební častěji opakujícího (v antifonách církevních spatřuje se právě opak věcí tuto uvedených, jsou dosti složité a vždy nové a jiné); spopularisovanómu žalmu — p í s n i r o r á t n f — dostalo se naopak pružnou a ráznou melodií bujného života, ustavičné rozmanitosti a vždy vábivé