— 94 --"

„1Jxequiae in die depositionis praesente corpore” jsou v Rit. Rom, určitě popsány a na jisto jest postaveno, že velké výsady, jimiž mše pohřební „praesente corpore” obdarována byla, jen tehdáž mají platnosti, když se veškerého ritu pohřebního šetři.
Jinak přicházejí k platuosti „exequiae absente corpore,” které dle Rit. Rom. na tři díly se rozpadávají: 1. „Matutinum Defunctorum cum Laudibus”, 2, mše sv. a 3. „absolutio ad tumbam”. I3ezpečně dlužno tvrditi, že veškeré tři jmenované částky vedle původního smyslu zákonodárce nesluší od sebe děliti, a že tudy 1\lissa nejbezpečněji co „exequialis” (ku pohřební s1 a v n o s t i slušicf) po-važována bývá, když ve spojeni s ostatními částkami uvedenými se nachází. Poněvadž však mše kromě spojení s exequiemi přede také i jiným způsobem rázu slavnostního ne-postrádá, čímž od pouze soukromých mši, které nejsou privilegováuy, se rozeznává, při-pouštíme, že v tom případě opáčné zvyky po-vstati mohou, zejmena jsou-li „rationabiliter” založeny na př. když jen mše možnou se stává, recitace však jedné částky officia za mrtvé aneb i sama „absoltftio ad tumbam” nemožnou bývá. Pro anniversaria (zřízená ovšem, poněvadž v rozsudku řeč jest o závazku) osvojila si S. R. C. tento volnější názor v nálezu datovaném dne 31. července 1665.
Nesmíme však tajiti si toho, že předcházející officium a následná absoluce pravidlem zůstavaji. V četných připadech nemožnost před-stírajících skutečné nemožnosti nebývá. Recitováni jedné části officia za mrtvé (ač Rit, Rom. i noty pro zpěv udává, stačí předce re-citace) umožni se způsobem nejjednodušším i tam, kde kromě celebranta jest jediného respondujícího klerika neb ministranta neb kostelního zpěváka. Celebrant má pak své místo v presbytáři „ad sedem”, kostelní zpěváci na kruchtě, klerikové neb ministranti neb kostelník vedle celebranta neb také naproti němu bud v lavicích, je-]i v chóru jakých, neb na zvláštních sedadlech bez lenošky. Antifony může pak celebrant počínati, respondujfcí v nich zároveň pokračovati a po žalmu pak mohou od obou opakovány býti. Žalmové verše mohou střídavě modliti se ; lekce, veršíky a ovace celebrantem, responsoria respondujfcím. Ač rubriky u exequií absente corpore „saltem unum Nocturnum cum tr•ibus Lectionibus et Laudibus” vyžaduji : dovolujeme si „ex analogia” souditi, že jako při exequiich „praesente corpore” z jisté příčiny také jedno „Nocturnum cum Laudibus vel etiam s i n e Laudibus” konáno býti může. At s , Landes" Aebo bez nich, dlužno vždy částku officia za

končíti „precibns inclusive” s áalmem Ďe profundis". ,Preces" od „Pater noster” začínající konají se kleče t, j. všichni u oltáře klečí na vykázaných místech, celebrantjediný vstává k orati zakončující.
Zdá se nám býti jisto, že snáze ještě lze dopustiti, aby officinm před mšt přivilegovauou vynecháno bylo, nežli aby absoluce po mši vypouštěla se, poněvadž vynecháni celého officia v nejnutnějším případu i při exequiich „praesente corpore” dovoluje se: „Qnod si etiam ea fnerit temporis angnstia, vel alia urgens necessitas, ut unum Nocturnum cum Laudibus dici non possit, aliae praedictae preces et suffragia nunquam omittantur.”
„Absolutio ad tumbam” jest však věru skoro vždycky možná, uváži-li se, že pouze recitovati možno, co zpívati se předpisuje, že není potřebí žádné výstavnosti (lectica mortuorum, castrum dotoris či katafalk), aby se konati mohla, posléze že i od náměstků klerikárnich vykonávati možno, co klerikům připadá. Že však na místo katafalku stačí pouze černé sukno rozprostřené s křížem (nikdy však bílým, protože bílé kříže na černých paramentech se zapovidaji), vysvitá z několika výnosů kongregace ritů. Nejjednodušeji konalo by se to tedy následovně. V presbytPrium anebo před ním rozprostře se černé sukno, na které dle libosti také několik svícnů a hořícími svícemi postaviti lze. Po posledním evangelium odloží celebrant na straně epištolni manipl a kanuli, a vezme pinvial. (Zřejmě se tak praví v missálu ; zvyk, že v sakristii se to stává, jest c o n t r a rubricaa, tudy nezákonný a neodůvodněný, poněvadž se trhá co k sobě patři.) Jeden a ministrantů nese křiž a staví se za sukno ; druhý nese kropenku v jedné, loclku v druhé roce; třetí nese kaditelnici. Když všichni tam došli, staví se kněz mezi oltář a sukno jsa tváři ku kříži obrácen. Ministranti nebo zpěváci, je-li jich zde, počínají recitovati Libera. Neni-li více zpěváků, ver•sikl recituje se od celebranta. „Kyrie eleison” proslovuje celebrant (jinak patří to zpěvákům), druhé pr•oslovujf ministranti či zpěváci, třetí všichni společně. Účastnil-li se celebrant recitace, může klásti incensum teprv mezi Pater noster (jinak děje se to ku konci responsoria, obyčejně u Requiem). Versikl následující říká kněz, responsoria ministranti neb zpěváci; orati kněz. Je-li na kruchtě důstatek zpěváků, možno vše zpívati.
Naznačivše a vyloživše, jakého postaveni mši zádušní v povšechné liturgii se dostává, nyní lze pokročiti k samé povaze a rázu mšu zádušní a jednotlivých části její.