- 77 -

to tedy Staré sestře, honem honem prý na cestu k Vám, a stavíc na tom, že Vás a cestu k Vám již trochu znám, nedala mi pokoje, až jsem jí slíbil, že ji k Vám dovedu. Tu ji máte, ati mluví sama.
„Je mi tisíc let. Dříve než náš svatovojtěšský Otče uaš „Iluspodiue pomiluj uy' já jsem byla, dala jsem podnět velebné písni mébo Mučenníka, dědice země české, stála jsem u kolébky chorálů Otcem vlasti vychovaných a slýchala jsem výbor nejkrásnějších hymnů po celých deset věků; děti Čechie při-cházejí je Matce Boží na srdci mém uložeué zpívat. Z mých vlastních pravnuků měla jsem v poslední době radost ze dvou, ale ti mi chřadnou.”
Dovolte, pane redaktore, než si naše staruška odpočine, já Vám tak něco povím o těch prapravnucfch. Jsou dva: chlapeček a holčička; chlapečkovi říkajt Václav a holčičce Marie Cecilie. To Vám byly za onoho času dvě roztomilé děti. Vzpoměli si často, častokráte a zpívali Vám v našem vznešeném chrámu Matky Boží tak krásně, jako ti Vaši slavíci Karlínští. Ani pana Witta se nebáli, ač je z těch černých a obuli se na jeho velebnou „C-dur” tak důkladně, že jim aui jedua notička, ani jedna nuance, ani jedno znaménko neušlo. To bývalo za onoho času.
Nynf se stal ze silného Václava malinký Vašíček a z kvetoucí Cecilie suuhoučká Ceciliuka, tak se ty děti semrkly.
Cilinka ještě někdy v tom Božím kostelíčku něco poví, ale Václav dostal tak důkladné sípání v krku, že mermomocí nemůže vyraziti tonu.
Ale díky nebi, už se všelijaká koření vaří; Vašíček je hodný, že chce užívati, a dá Pán Bůh, že až za role tady spustíme, bude se u Vás sv. Cyril a Method ohlížeti, „ký to zpěv”. Tak a tea dáme naší atarušce mluviti dál.
aI slitovala se nade mnou mladáí sestra má, Mladá Boleslav, a poslala sám děti své, aby Matce Boží v srdci mém uložené zpívaly. Tenkráte byl chrám Páně v nebesa pro-měněn: Všemohoucí Bůh ve zl)ásobách na oltáři, svatá Matka Jeho v zázračném obraze nad svatostánkem, a sbor z celého srdce, z celé duše pějících člověku v mysl uvodil kůry nebeské. I zaplesalo srdce mé a já přišla jsem, abych pověděla radost svou, abych ústy poslice Vaší, milé Cecilie, zapěla. jásavé „Maguificat”. Co mi nečiní více děti moje, přišly mi učinit děti sestry mé. Povězte jim můj dík, a Matka Buží, jcjíž úctě přišly posvětit srdce, jazyk i hlas, uecht jim vyprosí místo jednou mezi pěvci nebeskými.”

A já Vám, pane redaktore, povím zase něc.) do ouška. Bylo to v neděli due 11. srpna, kdy se k naší Staré Boleslavi přihnala celá řada vozů; za chvíli vědělo to každé dítě, že to přijeli Mlado-boleslavští sedmi-hláskové na výlet. „Budou prý také v kostele zpívati”, znělo echo tolikráte, co tu lídi bylo. Na mne štastného zrovna to připadlo míti velké služby Boží, tož jsem se těšil napřed. A skutečně!
Byl jsem v nejkrásnějšfm „Coufiteor”, když tu Skuherský ozve se s káru, nebo kdo by ty jeho kosti a morek pronikající akkordy nepuzual. A hued v začátku, kde po několik taktů tenor sám s prosbou „Kyrie eleisou” k nebesům zalétá, j•tkoby druhým hlasům cestu k sluchu Božímu razil, statečného, nevyrovuatEluého našel tlumočníka, našeho výtečného pana Cicvárka. Na divadle jeho hlas uchvátil, unesl, okouzlil, tady ale zdrtil; takové volání „Kyrie eleison” člověku slzy loudí. A ti Mlado-boleslavští sedmihláskové uměli neméně výmluvně v Kyrie prositi, v Gloria se radovati, v Credo statně mluviti, v Sanctus jásati, v Beuedictus se klaněti, v Aguus se kořiti, a já prosil, jásal, radoval se s nimi.
Vy nevíte, pane redaktore, jak člověku je, když jsa zarytý Gregorianista, jako já, po tak dlouhé době t) zase slyší něco, co mu struny srdce rozezvučí Tu by srdce vyndal a rozdělil
Také svého varhauíka si s sebou při-vedli a teu se Vám s naším krásným strojem tak moudře a zajímavě rozhovořil, že bych tu jejich „řeč' do večera byl poslouchal.
My tu v Staré Boleslavi máme neméně statečuého orgauistu, horlivého vyzuavače sv. ltchoře a učeuí jeho; ale já musím na něj veřejně žalovati. Ou, říkají mu pan Karel Bílý, umí tak krásně komponovati a to v nejryzejším slohu církevním, že jeho skladby by byly perlami; ale je to drubý skromný, Vám dobře v Praze známy pan dr. L., kterému jsem zřejmě a kolikráte řekl: kdo bednu s jeho skladbami po něm zdědí, že více chytí, než kdyby tři spořitelní knížky po pěti tisících zdědil. — Nechce s ničím na světlo
Po službách Božích ukazoval jsem milým hostům Mariánský poklad. Mezi řeči zaslechl jsem kohosi z nich: „To se nám výlet pěkně pod řil!” Já na to: „Snad teprve to hlavni přijde,” nebo jsem myslil, že snad přišli v blízkém lázeuském místě IL)uštce nějaký koncert uspořádat. „I ue,” povídali mi, „my sem při-jeli jedině proto, abychom tu v chrámu Matky Boží zpívali, to byl náš cíl!” Tedy cílem jejich by1 chrám Páně a uctění P )dičky Boží.

1 ) Čí vinuu?