- 76 -

vlastní přednášku. Přiměřená barva přednesem se vyjadřuje.
Povšechně lze následovné pravidlo stanoviti o přednášeni vět dle smyslu slov.
'K yr i e eleison" počínává se vážně a klidně; „Christe eleison” možno zpívati solovým polosborem; opětné „Kriste eleison” urychleně a silně. V G l o r i a zpívá se obyčejně ,Adoramus te" volně a slabě, „glorifieamus te” slavně, „gratias agimus tibi,' důvěrně a srdečně, „Qui tollis peccata munici” s velkou zbožností pp., „miserere nobis” s prosebnou skroušeností, jakoby klečel člověk před trůnem Beránkovým; ,suscipe deprecationem nostram” s přítul rou oddaností. „Qui sedes ad dexterarn Patris” radostně a urychleně, „miserere nobis” slabě a zbožně, „Tu solus sanctus, tu solus Dominus, tu solus Altissimus” s ustavičnou gradací a rostoucí silou, která „v Jesu Christe” vrchole dochází, až za imposantnfm ,eum Sancto Spiritu, iu gloria Dei Patris" slavnostním a vážným „Amen” se zakončuje.
Hudebníku, v jehož prsou vřelé srdce bije, samo se objeví, jak dlužno přednášeti tu neb onu skladbu Palestrinovu. Obyčejně se stává, že dva hudebnici jistou skladbu stejnou dobou se svými sbory studující bez úmluvy vzájemné zcela stejně ji přednášejí. Ukazuje se to samo. Arcrritektura sama si urči barvu. Vypravovateli nejednou již přihodilo se, že nacvičil nějakou skladbu Palestrinovu se sborem svým cyrillo-methodějským, kterou později slyšel přednášeti od Pberstrova, sboru sv. vojtěšského zcela stejně. Pojmutí uloženo jest již ve struktuře skladby. Odtud ta shoda. Příbuznost duši se ovšem předpokládá. Jsou na světě suchopární charakterové, chladni patronové, mrzutí podivínově, kteří nedovedou se rozhřáti i pro ten nejkr•ásnějšf útvar. Nepochopují ducha a co ne-pochopili, proč nedovedli se rozhřáti, nedovedou též interpretovati.
Jako v „Gloria”, tak v „Credo” a ostatních částkách mešní skladba sama ukazuje způsob, jakým přednešena býti chce. Každá věta má svůj smysl a tudy svou přednášku. Některá mluví důrazně, jiná proslovuje se jemně. Každá pro sebe se zaokrouhli. Má svůj počátek a své zakončeni, Objevuje se sice co článek zvláštní, spojený však úzce s před-cházejícím a následujícím článkem. Určitým počínáním a jasným zakončováním vět do-chází přednáška oratorního rázu uměleckého. Jinak slabikuje školák, jinak přednáší zkušený řečník. Dítě proslovuje slabiku za slabikou, věta za větou jednotvárně; od úst řečníka odpadávají slova a věty jako perly

různého lesku a rozmanité velikosti. V té oratorické průzračnosti vidí se jasná duše. Monotonií uspává se obecenstvo, vzletem řečnickým i ospalcovo oko zářivá jiskrou života. Jako zpívající, musí i poslouchající určitě rozeznávati slova i věty. ToE nutným požadavkem dobrého přednesu. Sbor pěvců kostelních musí býti řečníkem, který zná kázati důrazně a nadšeně. li,ečníku mluvicímu z hlu - bokého přesvědčen) dostaví se již v pravý čas za slovem i pravý výraz jeho. Pravidla stálého zde stanoviti nelze. Sbor dobře cvičený nalezne již způsob, jakým věty přednášeti se mají. Povaha skladby, ráz svátku, nálada řídícího určuji způsob přednášky. Někdy ta, jindy jiná věta nad jiné důrazností vyniká. Jásá-li duše radosti, ty věty jásavé vynikají; jímá-li duši zármutek, ty tklivé věty na vrch se derou.
V tom právě záleží ta nebeská vnada slohu Palestriuova. V tom ta přednost jeho musy. Ve skladbách jeho není znamének přednášku naznačujících, línému i nedovařenému oznamujících způsob, jak vedle novověké hudby skladatel si představoval v duši svou skladbu. Nyní se dirigentům skladby zcela upravené presentují na stříbrných miskách, aby hudlař skladbu nekazil, inteligentní pak hudebník aby přemýšlenfm kolečka si v mozku neporouchal. Nový věk se svými nálezy pěstuje pohodlí. Nyní se nám všecbno již hotové přináší. Třeba jen. ústa otevříti a pojídati ty lahůdky. Tak za Palestriny ne-bylo. Skladby jeho jsou bez všelikých znamének. Člověk reprodukující jest nucen ku vlastní činnosti, k uamahavému přemýšlen(. Vysýlaje Palestrina skladbu svou do světa, vzkazuje hudebníku:Nelituj práce l Jen se pěkně namáhej, abys pochopil, co já skladbou vyjádřiti se snažil. Perná jest práce, ale sladké ovoce její. Přemýšlej!"
Ze Staré Boleslavi.
Snad si ctěný pane redaktore pomyslíte: co tu ta stará bába chce?" Jářku, nehně‑
vejte se na ni, ale podejte ji napřen nějakou židli, kam by mohla své staré tisícileté oudy položiti. Ptáte se, co tu chce? Ovšem, ještě u Vás nikdy nebyla, jde k Vám dues poprvé, ale nese Vám radostné noviny, tož poslouchaje, radujte se s radující, a když si Vám )ožaluje a postýská: — inu, vždyt jste muzikant a muzikant má jemné srdce, něžný cit, — Vy požalujte s žalující. Byla by k Vám ani ne-šla, myslíc, že ji zastane mladší její sestřička, Mladá Boleslav, ale ta skromná Il ifli nechce se svým krásným činem puchlubiti; i undalo