-63--‑
RUZI anitUSt1.

Hlas biskupa o zpěvu bohoslužebném
V Ingulstadtu konátla jest minulého měsíce valná hromada diecesníllo spolku cecilského, v níž llcjd. biskup liichstíidtaký, Pniitišck Leopold svobodný pán z Lconrudu, měl llásledulící řCč:
„Ctění pánové! Jste přesvědčeni, že živá účastenství mám na snahách jeduoty cecilské, poněvadž péče o efrkevuí zpěv jest starou dědičnou věcí biskupů eichstíidtských z věků dávných. Vžilyt již mladistvá lcta sv. Willibalda spadají do doby rozl.větu zpěvu církevuího v Anglii — unú Anglie, která již s prvuíln semenem křestauství obdržela nadšení pro církevní choval od žáků největšího mistra, sv. Iichořc Vcllcúho.
Sv. Wiilibald měl kromě toho za desíti-letého pobytu v Monte Cassino dosti příležitosti, seznámiti se s uc.jslovutllčjšími velikáuy vlašského zpěvu kostelntilo a ještě dlouho po smrti toho světce zůstaly v Ilitdesheimu u veliké vážnosti liturgickG kuilly, které sv. Willibald z ltiírna přinesl.
Biskup l+;rchaubold (-r 902) byl přítelem zpěvu církevního a dal zhotoviti passiouál. Biskup lieginolt, též ještě z prvního tisíciletí, platil za prnlfho hudebníka svého věku a složil nápěvy k selcveucím a hymuánl. Biskup lleribert (1022 -1042) pečoval o dobré řizenf pěvecké školy hlavního chrámu eiehstátitského, ja'~ož i Gebhard 1. (1042—1057), který později jakožto Viktor lI ua papežský trůn povýšen byl, byl mužem ušlechtilóho a jemného vzdělání, jakož i důkladným znatclenl uměuí a hudby. Nástupce jeho, velký náš Gaudecar (1057—1075) pozůstavil nám missal, který až d0 dllesllíh0 dllC jest llejVzácllčjším pokladem diocése eichstádtské z věků starých.
Nedivte se, pánové, když tito mužové za dob zdánlivě drsuých již tolik znalosti a zájmu pro cirkevní budbu na jevo dávali. Poznali pravě, že péče o oslavu služeb Božích jest jednou z ncjdidežitějšfch povinnosti biskupa, a žc při tom zpěv cfrkevuf včele stojí.
Dobře vím, že vznešená budova chrámová, bohatá okrasa její, nádhera oltářů a uměle vyšívaná roucha hedbávuá nevýslovný vliv na oslavu bohoslužby mají ; výše v š a k n a d e všecko ostatní jest zpěv liturgický.
Vše ostatui jest jen přípravou a musí býti nadobro ukončeno, když..slavnost sváteční

počíná ; církevní však zpěv vypliiuje svaté okamžiky služeb Božích samých; jest slavuostn.fln. rouchem uádherným, v nčnlžto modlitby naše — uebo lépe řečeno, modlitby ctrkvc, ta mistrovská díla Ducha svatého, před trůnem Božím se objevují. Zpěv liturgický patří k nejsvětějším výkonům kučze a stojí tudy výše a knězi blíže nežli budova kamená, oltáře dřevenG, nádoby zlatá a roucha hedbávná. Bohužel! že onoho vzuešcuúho a pravého stanoviska zpčvuliturgickéllo tak příliš melo bývá všímáno a ocell o v á no. K útěše svá mohu sice dosvědčiti, že bezčetné oběti přinášejí se v mé diecési na důstojnou oslavu služeb Božích. Na svých cestách visitačních s radostí vídám, jak četně chrámy se restaurují, jak četně ohaře se obnovuji a znovu zřizují; bývám svčdlccm nádhery, jaká jeduotlivéulu náčiní kosteLrimu sc věnuje, jakož i umčnf a vkusu, kterým naše roucha církevní se vyšivajf ; o pukrocfch však v bndbč kosteluf nemohu prouésti soud podobný.
Vykonalat sice již jaiinota eceilská na jcdaotlivých ntistech nlé diccúsc mnoho a jscrn za to jeduotě od srdce vděčným; na včtšiui; ntfst však ještě mnoho vykonati zbývá. Pro oko stalo se mnoho, s uchem však nazvíce po macešsku se zachází.
Pozdravuji tudy duešní den a očekávám opětně od vašeho shromáždění nových výsledku. Používám táto příležitosti, zejména ku prosbě na přítomné kučze, aby jak náleží dali si záležeti na zevrubná znalosti chorálu a aby při nejmenším ku svatým výkouůnl svatcčnf bohoslužby nikdy boz svědomité přípravy nepřistupovali. Páuy ředitele kůru rád bych llapOmellul, aby považOvall za nelvctsf čest, jakou Církev laikovi dopřáti může, že při bohoslužbě přímo smí spolu působiti, a prosím je, aby se neštítili žaduélto namáhání, jakého vyžaduje sbor dobře cvičený, zejtneua pak vyučeni hochů zpěvu církevnímu. lltid uznávám, žo obtíže jsou velké; po výsledcích však, jakých jsem se dožil v jednoduchých kostelích venkovských, již neodstrašuje mue nemožnost, že by překážky nedaly se překonati.
Kromě toho prosím všechny přítomné pány, aby se stali missionáři těchto mých myšlenek a zásad jednoty cecilské, až se nám časem zdaří štastnč dojiti vznešeného cíle, jaký si vytknula jeduota cecilská,4 ---