- 60 -

uež se odstěhuje a jinému směru ustoupí. ilozáíorlxlul jsem se, zpěv l;yn;nasia etitece a proto šlo se s boboslovci do kathedrálky — pod kruchtu. Po kázáni spustili Fuhrerovku nějakou, co jich jest na tucty a do omrzeni. Nezpívala se ani hůře, ani lépe, jak všudy jinde, kde se na kruchtách muzika odbývá, aby se právě odbyla. Bylo to zrovna tak, jako všudy. Několik hlasů zpívalo a několik muzikantů hrálo, počali, vyhráli, vyzpívali a skon-čili. Ta muzika jde z řemesla. Jako švec šije boty a krejčí kabáty, tak chorregent dělá Fiihrerovky. Řemeslo jako řemeslo. Proto jest to všudy stejné. Řídící si nic nemysli, zpěvák rovněž, hudebník rovněž. Skladatel si také nic nemyslil. Odtud ona pamětihodná shoda všudy. Šlendrián jako šlendrián.
Respousoria se odkokrhala a odkudrliukovala. Teu všeobecný způsob, vlastně ne-způsob vždy stejného respondováuf bez ohledu na to, jak missál — nejofficieluější kniha — předpisuje popěvky vždy nové, rozmauité a půvabné, skutečně se podobá kokrbáuí kohouta. Yři praefací pak ta respor:soria při-padají mi jako zkamenělá komplimenty z doby francouzského rokoko. K nim neschází již nic jiného, nežli očima zamžourati, hřbet hluboko shrbiti, ruce roztáhnouti, ústa sladce otevříti a nadšeuě zapěti:Gelrorsamster Diener !" Kokrbání kohouta s tím komplimentem vzájemné se doplňuji. — Kde ještě ta ohavná a uesmyeluá respousoria nejsou uahražena církevními, přísně a určitě předepsanými, na takové kruchtě jest ještě starý cop a čirá tma. Nůžky a světlo sem 7 Člověk musí držeti krok s časem. Opozdí-li se, pomluvě no-ujde. Zlí lidé jsou vsudy a vždycky. Na kruchtách muozf se ještě opozdili. Nástupci budou doháněti. —
Budiž ještě jednou podotknuto: Ta celá hudba uebyia hořká, ani sladká; ani studená ani horká; ani suchá, ani mokrá; byla — jako všudy jinde. Byla indiferentní. Doba lhostejná zplodila hudbu lhostejnou; doba světácká zplodila hucli,u světáckou; doba aifektem nabubřená zplodila hudbu nabubřenou. Každý čas pludí ovuce svého věku. V dobách víry živé rudí se umělecká dila leskem ohně zářící, doba baroku rodí kudrlinky a žoviální nenucenost; duba novovzkříšení rodí červánky vycházejícího slunce.
Zlatí červánkové! Věštci obrodu! Vítejte uám 1 Za vámi přichází slunko. Za noci den.
Omrzelost, pohodlnost, netečnost a ne-znalost při sváteční mši instrumentální se jevící v celé nahotě své ukázaly se při zpivaué mši ve dny všedni. Choralisté z řemesla jsou si všude podoLLi. Celebrující

kněz u oltáře zpíval vzorně, choralisté ničemně. Kněz zanotoval: „Gloría iu excelsis Deo” ; choralisté na to odpověděli: „Et in terra paz hominibus cum sancto Spiritu in gloria Dei Patris. Amen.” Kněz iutonoval „Credo in unum Deum;” na kruchtě na to odsekli krátce: „Patrem omnipotentem factorem coeli et vitam venturi saeculi. Amen.” A jakou melodii 1 Takovým zpěvákům zajisté ještě ani jednou za živobytí nenapadla, že podobnou nedbalosti hříchu se dopouštějí. Církev dala předpis, co a jak se má zpívati při zpívané mši svaté, jakým způsobem na rozličné dny a svátky. Kdo nešetří toho, k čemu úřadem jest povolán, zhřeší těžce. Výmluva, že nevědomost hříchu nečiní, zde neplatí. Choralista nesmí býti uevédomcem, jinak by nebyl způsobilým pro úřad svůj.
V Ilradci Králové všeobecně se uznává, že takový zpěv není důstojný ani chrámu, ani služeb Božích. Poznáni takové jest rukojemstvim šEastné budoucnosti.
Odpoledne zpívali bohoslovci ve svém kostele nešpory dle Vesperale romanum zcela správně. Autifony mile střídaly se s žalmy. Ku všestranné dokonalosti zbývalo by pouze přáti si, aby žalmy střídzvě od dvou sborů zpívány byly, čím jednak psalmodii patřičné dramatičnosti a rozmanitosti se přidává, jednak celý postup rychlejšfnr rhytmem pokračuje. I nejmenší pokyuutí a předpisy liturgické křest;ana obdivem naplňuji. Ze všeho mluvi důmysl a moudrost právě nebeská. Bez důvodů nejvýš moudrých v Církvi nic se ne-ustanovilo. Zázračná důslednost ve všem se spatřuje, ve velkém i v malém. A jak mile křestan počne šetřiti toho velkého a zdánlivě důležitějšího, rychle a s nutnosti ueuprositelnou dochází i do toho nejmenšího. Všechno jest stejně důležité — velké i malé. Organická důslednost, kterou obdivujeme v dogmatice, spatřuje se i v liturgice a vůbec ve všem, co jest církevního. V Církvi jest ve všem jednota života i nauky. Proto lneme s takovým pře-svědčením ku svaté matce. U ní nic není nahodilého, vše musí býti tak a jen tak, jak ona velí. Rozkazy její vábí mocí neodolatelnou. SynuvL poslouchají.
Dno následujíefho pozván jsem by1 na ústav učitelský, kde p. Vacek uspořádal zvláštní zkoušku hudební s čekateli. Nyní teprv dokonale bylo možno poznati a posouditi, jakou měrou pěstuje se na ústavě zpěv a hudba vůbec, zpěv pak kostelní zvláště. Město i diecése mohou si štěstí přáti z takového ústavu. Přednášely se nejprvé skladby církevní : Palwtrina, Skuherský, Witt a j. bez průvodu a s průvodem, pak následovaly klasické skladby