— 42 

po kolika stech letech první a jediné vydání vytištěno jest v Iiradci Králové. Z toho dalo se souditi, že J. F. Pospíšil vydáuf své uspořádal ze slavných kanciouálů, které tamtéž na radnici se nacházejí. Měl jsem však Pospfšila a Škroupa v silném podezření, že první při vydání lehkovážně si počínal a druhý při hlasu varhan lehkovážnému lehko-vážně věřil. Nápěvy rorátů jsou patrně sta-věny na základě starých tomu cirkevufch, v chorálech písním předcházejících patrně se vidí přechod gregorianského chorálu na půdu národni, chorál antifonu representující jest přípravou následné písně v témže téuu po-kračující: v Pospfšilově vydáni a tudy i ve Škroupově průvodu urážely mne cizé tony dotyčným toninám nepříslušné. Měl jsem tudy oba muže v podezření, že silně falšovali, prvnf v melodii, druhý v melodii a harmonisací.
Chtěl-li jsem tudy pomýšleti na nové vydání ,Rorate", nezbývalo, než dojíti ku pra-menu a tam přesvědčiti se o pravdě. Ne-vinného podezřívati jest hřích. Chyba napraviti jest ctnost,
Nepodezříval jsem bezdůvodně, jak později dotvrzeno bude. Slovem, — bylo potřebí prozatím na týden opustiti Karlín a navštíviti Králové Hradec. S úmyslem tím na-skytovala se zárovexi příležitost přesvědčiti se osobně o poměrech kostelní hudby na sídle diecése, v niž velmi horlivě a dosti četně pracuje se na díle reformy hudby posvátné. Co člověk vlastníma očima vidí a vlastníma ušima slyší, to posuzujé nejbezpečněji. Škoda! že člověk na hroudu upoutaný musí začasté cizýma očima se dívati a cizýma ušima naslouchati. Také jinak neměla duše pokoje. Jest právě uprázdněno ředitelstvo kůru na kathestrálee, — událost to veliké důležitosti pro celou diecési. Na kruchtě prvního chrámu diec~ se musí sídliti ,Musica sacra," která vysoko s kathedrály jasnou, nebesky oslněnou postavou svou září široko daleko ; hlas zpěvu jejího musí býti slyšán až do poslední vísky a ozvěna zpěvu musí obrážeti se o stěny i uejmeušílio chrámu, který daleko v tichém zákoutí u pro-střed hor a lesů klidně ale velebně k nebi hledí a křížkem na věži k nebi ukazuje. Žádoucno bylo věděti, příznivé-li jest smýšlení města? Zdaž potřeba toho se cítí, aby na kruchtu kathedrály povýšen byl umělec hudebuí srdce ušlechtilého, který jsa mistrem svého umění, dovede milovati lískou nerozdělenou dceru nebes — hudbu posvátuou. Duše byla pina i jiných myšlěnek neméně dáležitých. Vti•ily myšlénk,q v hlavě, jako ohei v roztopené výhni. Když člověk ji —Hudbu posvátnou -- miluje, nemá pokoje ve dne, ani

v noci, pokud nedosáhne, po čem duše práhue. K předmětu zamilovanómn za dne myšlénky stále zalétají, a v noci, když tělo odpočívá, duše o ideáleelx sní. A tak duše pracuje stále a stále, s železnou vytrvalostí, s vůlí neoblonxnou, pokud myšléuka v skutek se neobrátí. Vtělením myšlénky nastává pak nová utěšená práce a tak +,o jde v živobytí dále a dále, pokud v těle koluje krev a v duši křižují se blesky. Až tepna se zastaví a z ruky práce vypadne, jiný se ji uclxopí a duše odejde k svým ideálům, patřiti tváři v tvář na pra-vzor krásy.
Byl krásný máj.
Křestanstvo královně máje spívalo chvály. Příroda požehnání rozlila po luháclx vlasti. Pán Bůh tak rozkázal,
Máj jest svátkem života přírody. Já pak slavil právě výročnici máje a svátku života — loňského pobytu římského. Byl to v loni máj a svátek života — Pím s Piem IY. a Italie se svými poklady uměleckými a to v květnu. Živé upomínky vyháněly v květnu z uzavřeného vzduchu do světa. Daleko a na delší dobu to nyní nejde. Letos přidány jsou novó povinnosti ve správě duchovní, kter6 vížou na osadu nepřetržitě. S těží dalo se zprostředkovati několik dní pro nutnou cestu do Hradce Králové. Viděl jsem krajinu tu naposled šestý den po osudné bitvě u Králové Hradee v stavu hrůzném, když na bojišti bylo ještě viděti celé spousty války a porážky krvavé. Vezl jsem tehdáž raněným na několika vozích potřeby do nemocnic od výpomocného komitétu karlínského. Maje listiny prošel jsem tehdy bojiště celé, do Králové Hradce jsem se však nedostal. Z pevnosti střílívalo se, když někdo překročil čáru určenou. Nyní teprv po letech ponejprv jsem se dostal do města za ríčelem jiným. Jak lxrůzně tehdáž, tak velebně nyní vypadalo to bojiště, když jako v čarovném obrazu spatřil jsem je ze semiuářské zahrady v lesku slunečním a v zelené bujarosti májové. Jaká velkolepost planiny s tím pozadím hor na vzdáleném obzoru se vzdnchom mizíefclx !
Dostalo se mi zde totiž v městě xítulku rovněž pi•íjemného, jak krásného. Vdp. rektor semináře Dr. h'rýdck phjal mne pohostiuuu do semináře s přívětivostí a upřímností, jaká v diecési všem dobře známa jest, nedopustiv, abych jinde se ubytoval. Ve dvoře semiuářském stojí nejstarší v Čechách kostel sv. Jana Nep., zbudovaný ještě několik let před kauonisací světce, a po uí bezodkladné posvěcený. Kolem kostela na vršku vystavěném rozkládá se seminářská zalirada s tou rozkošnou vyhlídkou do otevřené, požehnané krajiny, na bývalé bojiště, která odtud celé lze přehléd-