— 39 -

děli postní zpívali jsme po pilndm studováni jedno z nojvděčnějších mšf „Kutžete hudby” Paleatriny, t. ,Aeterna Christi munera". S ne-malou radosti a chuti jsme ji zpívali; neb s pílí nemenši jsme ji nastudovali až do nejmenšfcli stfnů zvukových. Poznali jsme konečně líbezného veleducha Palestrinovy múzy, jenž neodolatelným půvabem zbožným vniká z duše do duše. Zmocní-li se duše těchto lyricky překrásných výlevů nejčistší zbožnosti, aby vznešenými city svými "výrazu a života jim dodala: pak teprvé nalezli jsme tajenwý klič k zbožné kráse tolioto velmistra hudby kostelní; ale pak ovšem musí též vnikati do duše pěvců i posluchačů a srdce obou jen zbožnými city piniti. Jsou to v této krásné a přece lehčí mši zvláště některá místa, jako: sólové „crucifiQus” a hlavně „Agnus”, jež obzvláště do-jímají náladou zbožnosti. ToY modlitba v duchu a v pravdě. — Zpívali jsme ji dvakrát. Na smrtelnou neděli zpívala se cltor. gregoriánská mše postuí ode dvou sborů, našeho a gymnasiálního. Zpěváku bylo na 50. My sesílili závěrky, v ll1ChL objevil se nám opět mocný dojem a imponující velebnost téhož chorálu, proti čemuž zůstanou všecky pokusy položiti ho mezi „vzácné antikvity, jež pro naši dobu vice se nehodí”, frásemi. Na neděli květnou zpívati jsme A. Cxabrielovu nikdy ne>tárnottsí „Missa brevis”. Vedle toho zpívali jsme na den zvěstováni Panny Marie" Wittovo veledojfmavó „Staba,t Mater”. 0 této skladbě ne-mohu neprojeviti, že tak dojímá, že kdykoliv

ji nyní zp iváme, neodolatelným kouzlem své citupiné vroucnosti mnoho jinak chladných neb lhostejných křesYanů táhne — do kostela.
Na přáni mnohých jsme ji na velký pátek po hodinkách opakovali. Přidali jsme k ní motetto ,Adorainus" od Gregorio Aichingra (z konce 15. století) pro 2 soprány, alt a tenor. (Musica divina Dra. Proske an. I. tom. II.)
Neznám líbeznějšího „Adoramus” nad tento lyrický výlev duše, Bohu svému ve Velesvátosti se kořící s nejněžnější láskou. Plyne tu proto ve všech hlasech v samé imitaci samá melodie beze všech harmonických a jiných skoků. Právem napsal o něm a ještě o jednom („Assumpta est") Dr. Ambros ve svých dějinách hudby: ,Sein dreistimmiges „Assumpta est” u. vierstimmiges „Adoramus te Christe” sind kleine, aber kfistliche Juwele lcirehlicher Tonkunst. Es lebt in ihnen jener indefinible Zng des Genies, der Aichinger die Stelle hoch uber dem gepriesenen Gallus anweist". Z počátku zdálo se býti zpěvákům chaos. Ale když byla mlha technických ob-tíží překonána, objevila se nám tato perla ve vší kráse své melodické. Tak mohlo psáti jen nejzbožnější srdce ! — Opakovali jsme ho na bílou sobotu po pozdvihováni; ostatní části chorálně. Po vzkříšení zpívali jsme Wittovo 4hlasé „Te Deum” op. 15., a Foersterovo pře-krásné „Regina coeli”, jež nemohu dost od-poručiti všem kůrům; vaneY z něho ples v pravdě uebeský, ne pozemský.	IL

Moaa1ki.

Vyučování hře na varhany. Nagízenim ministra kultu a vyučování ze dne 19. března t, r. přede-psán v příčině hry na varhany pro paedagogia nový učebný plán. Úr lem učebním jest: podrobná znám,>st hudebního prvosloví; ziialost počátků nauky o harmonií a generálním bassu; nabytí zpi°isobilosti, doprovázeti kostelní zpěv vzorným jemu při-měřeným způsobem; schopnost, moci přednášeti slušně krátka praeludia a vyhověti nejjednodušším požadavkům vzhledem k modulaci a konečně znalost vnitřního zřízení varhan.

Dodatky k hudebním ostudám vídeňským. „Cecilie” přinesla v posledním čísle zprávu, že k. a. ordinariát vídeňský správcům kostelním rozkázal s veškerou určitostí, aby ostudy v kostelích více se neopakovaly. Na takový — ostatně prý velmi nevinný— rozkaz k. a. ordinariátu obořily se židovsko-liberální listy. A ejhle! „Cecilie” přidává se k návrhu a piijímá bezvýminečně, co tam se

oQporučuje. „lllust. Wiener Extrgbiatt” é. 88, velíce rozdurděný list, zakončuje ostrou filipiku následovně:
„Chce-li arcibiskupský ordinariát vídeňský skutečně vyhnouti se všeliké možnosti, aby se neopakovaly nepořádky při kostelních produkcích hudebních, dostačí pouhé nařízení, aby ve všech kostelích vídeňských jen dobrá hudba se provozovala. To množství vídeňáků po povzbuzení práhnoucích rozdělí se na těch sto kostelů a kaplí a nedojde pak v jediném kostele a před ním k výjevům policejně zapovězeným. Nebudou pak ovšem dále opakovati se skutečné ostudy, jako se stalo při requiích za zemřelého arciknížete Františka Karla v chrámě sv. Štěpána, kde za přítomnosti panovníka a vznešených hostů jeho personál hudební po třikrát „l,ibera” započal a třikráte převrhnul, aby již více se země nepovstal. — Umění však nedá si rozkazovati a tak dojde bezpochyby na censůru hudebního repertoiru kostelního, jakož i na osobní seznam ume"lců spolu účinkujících;