svěceni a nosili roucho duchovní. Jinak řflcalu se jiu „školáci” (scbolares), n.eb „druhové ` (socii), neb „žáci kůrní” (clerici chorales).
Tak svědči četné zápisy starých knih nadačních oné d )by. Jeden zápis český z r. 1415. nazývá je ,Koralles” (chorales), kterýž název podnes se zachoval ve slově choralistG. Naši tak zvaní „choralist6” konají tytéž služby, které tehdáž obstarávali „kůrní žáci”, latiny a zpěvu znali.
Z toho vidíme a seznáváme, že vyučování zpěvu, jakož i obstaráni zpěvu kostelního bylo tehdáž co nejúžeji spojeno s vy-učováním školským. PokládalyE se školy jistou měrou za příslušué ke kostelům, a to tím více, že církevní úřadové nejvíce o ně se starali. Proto také poručeny byly ochrany, dohledu a vrchnímu řízení duchovenstva. 1) Proto i stavěly se školy všude co nejblíž při kostelích, ke kterým příslušely.
K ů r nic h ž á k ů bývalo ode dvou do šesti, někdy i vice. Někdy bydlívali ve škole, jako v Kouřími. (Viz zápis nadační v libyi erect. na rok 1407. 2) Bývali na mnoze chudl a proto ob čas chodívali po kraji vyprosit si na dobrých lidech přídavku na živobytí, zvláště v jisté dni, jako o sv. Martině, kterého ctili za svého patrona. Při takovýchto žebravých obchůzkách zpívávali hojně písní nejen nábožného, ale tytýž i světskélio obsahu, jak se podnes některé zachovaly. Rozumí se, že pro časté ty obchůzky po kraji od mnohých rádi vídfui nebyli i že někdy též posměch a hanu utrpěli, jak svědči mezi jiným známá báseň oné doby: „Podkouě a žák”, částečně se tak dělo i pro výtržnosti, jichž někdy se též do-pouštěli, jak vysvítá ze statut Arnoštových z r. 136 1 3), tak že proto někdy až i trestem poabaveni bývali výsady kleriků („clericali privilegio"). Tamtéž čteme také, že arcibiskup si stěžuje clo některých kleriků, přijavších nižší svěcení, že se i stává, že vzdávajiee se tonsuiy a kroje klerikáluého opouštějí sbory kleriků a přidávají se k laikům, činíce se tak nehodnými kleriky.
2. V r c h n i ř í z e n f žákovstva při kostelním zpěvu příslušelo správci školy či š k ol m i s t r o v i („rector" neb „magister scholae"). Avšak zpěvu ve škole vyučoval tak zvaný „Kantor”, jenž byl podřízen škol-mistrovi. Kromě kantora býval při škole ještě „succeutor” (_ podzpěvák). Jedině při škole svatovítské v Praze, jež pokládala se tehdáž za vyšší nad všecky ostatní, neměl „kantor” (- zpěvák) žádné služby ve škole, nýbrž jediuě v kostele, byl tedy podle našich pojme‑

Tomek 1, c. str. 262. sq.
2) 5, .57. — 3) Hoefler : Conc. Prag. str, 7.

uováuí asi samostatným ředitelem kůru, Kdežto ostatní byli zároveň učiteli, avšak hlavně a původuě jen zpěvu.
Kdo chtěl správcem školy se státi, musil dokázati schopnost k tomu zkouškou u skolastika kapitoly pražské neb u jeho náměstka. Tento skolastik byl vůbec nejvyšším představeným škol v Praze i po celé di6cesi.
O d m ě n a či plat těchto ředitelů a učitelů zpěvu kostelního záležel nepochybně v jistých ročcích platech a požitcích, o nichž nemáme však skoro žádn6 paměti. Někdy měl správce školy (zároveň ředitel kůru) stravu u faráře. Mimo to měli správcové tito neb i kantoři a succentoři též příjmy z na-dání zádušních za sv6 služby kostelní při výročních mších, vigiliích, hodinkách, uešporácb, autifouách a j. Tak opět dosvědčuji hojné zápisy kuěh : „libyi erectionum”.
Od rodičů bohatších žáků brali nepochybně také jistý školní plat, jak bylo obyčejem i v jiných zemích toho času.
Volba správce školy příslušela bez po-chyby té které obci. Tak aspoň čteme v nadační listině města Jaroměře z r. 1374, že starosta a měšEané společně mají dosazovati a sesazovati správce školy. ')
Téměř při všech zádušních nadacích pa-matováno bylo nějakým menším platem i na kůrní žáky, bu(T bezprostředně aneb skrze faráře. Nadační listina z r. 1406 ustanovuje, aby farář Kluminský za denní zpívanou mši dal mimo jiné denně tóž od stolu svého něco jídla a pir-a, ráno a večer, ke škole. 2)
0 správci školy dodati ještě třeba, b hrával i v a r h a n y. Tak mu byla v nadaci Pavla z Jeucenšteina v Start z r. 1408 vykázana vý slovně 1 kopa grošů „pro tangendis organis.” Ovšem byly tyto varhany ještě onen starý netvor s klávesy na půl střevíce širokými, na něž nemohl hráč vice dokázati, nežli zpěvákům ton melodie udati a při něm je udržeti. Proto asi málo byly rozšířeny, proto tak řídká děje se zmínka o nich.
3. Zbývá doložiti nám konečně ke všemu, že i tehdáž objevovaly a káraly se též rozličué n e z p ů s o b y mnohých duchovních a laiků při zpěvu bohoslužebném, jako : Kroucený, divadelný způsob ve zpívání evangelia a jiných částí mše svaté, hraní světských, rozpustilých písní na varhany neb i jiná hudebně nástroje (jak starý to tedy nešvár 1) se záměrem, aby polechtaly se uši posluchačů, ne však, aby se povznesla srdce k Bohu. Proto již arcibiskup Arnošt viděl se nucena zakázati v pravidlech kostela Pražského vše‑
1) Lib. erect. I, 96. — 2) Lib er, VII, 62. —