- 2 -

nim toliko rozdílem, že totiž sbor svato-Vojtěšský celkom přednáší vážněji, sbor karlínský pak rychleji, co ostatně souvisí s chorálem, jak u toho i onoho pěstován bývá, o čemž již častěji v listech těchto zmínka učiněna byla. Uvedené faktum svědčí, že z podstaty skladby lze poznati způsob přednášky, které přiro - zená povaha její nutně a důsledně vyžaduje. Ustavičným porovnáváním veškerá produkce větší ještě zajímavosti a vnady nabývala. Když dvě osoby jednu myšlenku najednou pronášejí, praví se : „Vysvobodili dušičku.” J. Foerster a vypravovatel vysvobodili dušičku.
U starých skladatelů bývalo obyčejem, že si nejbohatější provedení nechávali naposled. „Aguus Dei” nad ostatní slavnější zakončovalo oslavení novozákonní oběti. Pětihlasým, mistrně pracovaným a přednešeným Agnus Dei" skončila se mše Gabrieli-ho. Vše ostatní bylo chorální s průvodem varhan jak obyčejně.
„Pange lingua”, nejnovější skladba Jos. Foerstera, vyniká uhlazeností a elegancí harmonie, podstatnou to známkou skladeb jeho. A poněvadž na ten den mše sv. bez „Credo” byla, zapěl sbor po skončené mši sv. nejzajimavějšf částku skladby Gabrieli-ho.
Spokojeni a potěšeni jsme opouštěli chrám Páně. Před dvořmi kostelními bylo pak viděti, že z čelních pěstitelů ani jedna hlava nescházela. S partiturou pod paždí vraceli jsme se domů.
Svatá Cecilie se usmívala.
0 7. hodině 'večerní shromáždilo se do slavnostně osvětleného sálu v domě záložny Svato-Václavské velmi četné obecenstvo z mě-sta i venkova. Veškeré prostory nádherné dvorany byly přepiněny. Jasná zář světla rozlévala se po stěnách vnadně malovaných a od-rážela se v zrcadlech a oknech barevných. Vším tím množil se dojem slavnostní. hochům prvního ročníku sborové školy dovoleno jest přítomnu býti na galerii, aby již napřed slyšeli, jakého ovoce po roce také od nich vy-žadováno bude. Nováčkové měli přiučiti se horlivosti, lásce a pilnosti na příkladu veteránů jednoročních, kteří již na podium počali vystupovati po jednom. Veteránové podivu-hodní! A veteránky zvláštního druhu! Malá děvčátka několik pídi vysoká v šatičkách různobarevných s mašličkami zaujala levou stranu bojiště. Kloučkové pak ani o píd' větší s vážnou tváří ujali se posice pravé. Když později velké partesy rozvinuli, jeden takový tři osoby zakrýval. Dvě jej držely a třetí byla uprostřed. Neviděl jsi za partesem jen tři hlavičky a ve-spod tři páry botek. Takoví obrové postavili se v předu zápasiště. Strachu neb310 na nich viděti ani stopy, ani stínu bázně. „Však vám ukážeme, že české plémě tak.suaduo se nedá!”

četl jsi jím na tvářích. Za nimi pak jako ve stupnici vystupovaly větší postavy dívek a jinochů. Drůbež však převládala. M,Aa rozhodnou, vždy vítěznou většinu hlasů a hrdel. Chtěli zpívati a zpěvem vítěziti. Již počali. Za hrobového ticha claorcTt sv. Ilnlauř; ozíval se síni a jímal tklivě veškeré posluchačstvo. Slabě zněli hláskové dítek. Tys hluboce cítil, jak dobře panenský chorál sluší ncvinuým dítkám. Prostý jest ten chorál, s prostou ne-líčeností slyšela jej zpívati. Svorně, stajně, jedněmi ústy pělo skoro celé sto duši. Jak libě zni teu dětský hlas, když učitel dává zpívati. Zpívati ! pravím. Pološeptem, polohlasem. lzídícf učitel ovládal mladistvým sborem úpině. Ani jediný nesměl silněji zazvučeti, než bylo dovoleno. Polovičuým pouze hlasem, přirozeným, přitlumeným, výtečně však tvuřeuým do-pouštěl přednášeti chorál. Následek správného tvořeni hlasu byla intonanee čistá jako zvonek stříbrný. Když křištálový pramen, mladistvý potok, zárodek řeky, přes oblásky padá a klidně a jemuě hovoří, takový byl ten chorál, — proudem se vinul ve hrázích, které překročiti nebylo dovoleno bujarému mládí. Přátele po-voláni učitelského 1 Bděte, aby zpěv mládeže nestal se křikem. Jak lahodný jest zpěv, tak nesnesitelný jest křik mládeže, zejmena hochů. Kt'k dětský jest nesnesitelný ; zlrěv však dětský podobá se zpěvu andělskému. ,Asperges" a „Credo`° správně se deklamovalo. Vadilo-li volnosti proudu něčeho, byl to neustálý, příliš silný průvod na harmoniem, který přednášku jednak zdržoval, jednak i dusil.
Z plodného kořene chorálu vypučela a rykvětla ve vlasti naší Zaísei česko, která při-rozeně po chorále na řadu přišla. Dvč perle se zaleskly, obě od V. K. ,Holalta : SvatodčbšlaL a píseA k sv. Josefu. Slušel-li dětem chorál sv. Řehoře, píseú domácí je uchvátila. Cítili s hloubi srdce, co ústa zpívala Odtud ten oheň a zápal, s jakým zpívali. Již přidali hlasu, aniž by si toho vědomi byli, a učitel řídicí nebránil. Přednesli obě písně s takovou láskou a zbožnosti, že četné posluchačstvo k podobným citům bylo uchváceno. Zde patrně bylo čísti na tvářích a v srdcích, jaký dojem plodí duchovní pfseá česká na zpívajícího i poslouchajícího. Jaká propast rozprostírá se mezi novověkým písničkářstvím a staročeskou písni ! Obnovte ji a přesvědčíte se! Obnovou obrodíte víru.
V pravidelném postupu kráčelo se od lehčího k těžšímu. Po chorálu a písni de-chovní následovaly vícchlusrar; sklatlóy: „Benedictus” ze Stehle-out mše, „Salvo Regina”, „Gloria” z ,Missa de Beata” o J. Tocr-stera, „Ave vermn corpus” o,l 1!lozrčrta, „llalleluja” z Haeí2r IOw oratoria ,Mesiáš".