- 45

bychom sice též secnndovL a p. poměry, avšak většina těch přívlastků „malý”, velký" atcl. by odpadla co nepotřebná; celá nauka o poměrech těchto byla by o mnoho zjeduodušena. Pomyslíme-li si pak, že v e š k e r é nauky o harmonii psány jsou soustavou enh a r m o n i c k o u, vedla by oprava nauky o melodii nutně kra všestranné opravě nauky o harmonii. Podotýkám zárovei>, že oprava tato nerušila bc nijak stávajících již skladeb, aniž by se v budoucnosti jinak snad skládalo: jen spůsol, u č e n í byl by jednodušší, porozuměni snažší a přehled rychlejší. Opakuji tedy, že rozdělení dvoučlených tvarů neraf již čistě vědecké: podvolil jsem se v tom panujícímu vkusu.
Definice běžné ,jsou : I n t e r v a 11 jest dvoučlený- melodický poměr. Stupnice jest mnohočlený melodický poměr. Tn přidávám, že stupnice jest všeobecný pojem, podřa

děny jsou stupnice melodická, zvučná, harmonická atd. Stupnice, jak se nyní obecně béře, jest již záliboplodný h u d e b n í tvar, odpovídající zalzonům aesthetickým, t. j. jest silný (mnohočlený), souhlasný (pře-vahou libozvučných poměrů), oživený (střídá se rušení s rozvodein), uzavřený (končí naprostj-m libozvukem) a jednotný.
Vyučováni melodickým tvarům jest snad nejtěžší při výkonné hudbě ; padá sem, co mýslíme si správnou intonací. Vyučováni těm tvarům vyměřena jest na jmenovaných ústavech doba dvou roků: v druhém doceluje se diatonika v chromatiku.
Nlěl bych při melodii ještě déle potrvati; snad dosti zábavný byl by rozbor stupnic rozličných, ale vzrostla by celá rozprava nad míru, a mimo to podáme v těchto listech zvláštni článek o stupnicích a jich významu. Připojuji ještě odstavec o zvučnosti:

ZvnénosE (síla)
stupeň	tvar
přízvučný	zvučný	přízvučný	zvučný
(menší oddily	(jenž spojen s taktem)
zvuěných)	pp p I I	splynulý	nesplynulý
mf f lf	~—~-	1
dvou-, tří-, čtyr- atd. dobým	crese. decrese.	sforz. prosté zesílené
( > )	( A )

Definice výsledných výrazu lze snadno si učiniti. Zvučnost zvlášt bedlivě se cvičí; hlavně při zpěvu, kde i přízvučné stuleně a tvary přistupuji, jest nutno ty nejjemnější odstíny o sobě pojati, ve složlzy je rozděliti a zase sceliti a vhodně jich užiti.
Zpěv zvučnosti obohacen rovná se zajisté květnaté louce největšího půvabu.
Rozbor harmonie doufám že bude nejtěžším ; nebol; držeti se systému e n ha r m o-n i c ké li o mám za obtížné, složité a hlavně při zpěvu více méně zbytečné; zase na druhé straně dbáti mi jest stávaiících pravidel a platných dosud zásad; i nucen jsem tedy

oboje spojovati; u výkonné hudbě jen akustickG chromatiky se přidržím a dodatkem euharmonicly sloh se připojí.
Tut stručně podány jsou základy theoretické, jimiž se řídí veškeré vyučováni hudbě. IIlavním cílem této části jest jasné pojetí všech živlů túuových ; zkušebným ostřím jest rozbor skladby.
Podávám malý příklad : Č a s o mě r n é tvary znázoríiují se přímkami, m e l o d i c k é jmény tónů, h a r m o ni c k é číslicemi, z v u č u L pak vinitou čarou.
Následuje rozbor jednohlasého zpěvu:

—	—~

p	sir f	p
	Znázorněný takt:	!	F I ! 1 -1 .—T ! i T 1 -1
	„ r2/tona:	ř -- —~—1	1
(výsled. čas. tvar)
	Znázorněná melodie:	fis	e d cis fis h cis	a h	a
ff zvučnost:
(síla)
etap	--_~